# поцiлунок зранку

Тарас Петрович Дрозд

Тарас Дрозд


ПОЦ╤ЛУНОК ЗРАНКУ


народна комед╕я


Присвячую мам╕


Дрозд Ольз╕ Степан╕вн╕


(Ольга Петрук ╕з села Рудник╕ ╤вано-Франковско╕ област╕)


Д╕йов╕ особи:


БАБЦЯ ОЛЕНА.


ПЕТРО, ii син.


СЛАВКО, внук.


ОЛЮСЯ, внучка.


Д╤Д МИРОСЬ.


Д╤Я


ПЕРША


Ранок.


Велика кухня. П╕ч ╕з в╕зерунками на кахлях. Тут же - газова пл╕та з балоном. Саморобн╕ фарбован╕ полиц╕ для посуди, поряд - стандартний сервант. Довжелезний ст╕л, вкритий скатертиною, дв╕ лавки. Вх╕дних дверей не видно за довгими, до п╕длоги, зав╕сами. Дво╓ дверей з кольоровими скельцями до сум╕жних к╕мнат зачинен╕. В одному кутку - образ Матер╕ Божоi, в ╕ншому - ╤суса Христа.


Сп╕вають п╕вн╕. Десь реве худоба. Чути ж╕ночий голос: "Ц╕па, ц╕па, ц╕па, ц╕па! Ви ж моi малесеньк╕! Ви ж моi гарнесеньк╕!.. Д╕точки моi р╕дн╕... А ти т╕кай зв╕дси, щоб тебе качка копнула!".


Заходить бабця Олена.


БАБЦЯ (сама до себе). Нарешт╕ в р╕дн╕й хат╕! Думала, вже й не побачу. (З любов'ю псреставля╓ реч╕. Вмика╓ рад╕о. Звучить шлягер про любов. Бабця робить к╕лька сучасних танцювальних рух╕в. Ляка╓ться. Вимика╓ рад╕о. Хреститься на образи. Щось зауважила у в╕кн╕. П╕дходить ближче. Сплеснула руками.) Ой, господи! А ви чого сюди? Чого вам так рано треба? (Заметушилася, б╕га╓ з кутка в куток. Хова╓ться.)


Обережно заходить Петро. Озира╓ться. Загляда╓ кр╕зь одн╕ двер╕ до сум╕жноi к╕мнати, зазира╓ до ╕ншо§.


Заходить Славко.


ПЕТРО. Нема. А хата в╕дчинена.

СЛАВКО. Десь мусить бути.

ПЕТРО. От стара, холера ясна!


Славко знаходить Бабцю.


СЛАВКО. Бабцю, що то ма╓ бути?

БАБЦЯ. Доброго ранку!

ПЕТРО. Мамо, ╕ що ви там шукали?

БАБЦЯ. А вам чого треба в моiй хат╕? Чого приб╕гли?

ПЕТРО. Файне питання! Ви не рад╕, що ми прийшли?

БАБЦЯ. То вас, моi р╕дненьк╕, м╕сяцями не видко, а сьогодн╕ - яким чином?

СЛАВКО. Та так, бабцю, сучастно.

БАБЦЯ. Ви ж зна╓те, що я у л╕карн╕, то як сюди втрапили?

ПЕТРО. Мамо, вчора дзвонила Олюся - до мене додому, по м╕ж городньому. Питала адресу л╕карн╕, хот╕ла вас пров╕дати. Ми з Славком з самого ранку туди нав╕далися. А л╕кар: нема ii, вт╕кла бабуся. Ми - сюди, до хати, а ви хова╓теся. Л╕кар не казав, що ви ще й на голову заслабли.

БАБЦЯ (гордо). Вт╕кла соб╕ ╕ все!

ПЕТРО. А як не добре стане? Тут л╕кар╕в нема.

БАБЦЯ. Поки не залагоджу однэi важливоi справи - жодних л╕кар╕в! Такий м╕й наказ.

СЛАВКО. Яка ще важлива справа? Олюся у вас була? Ви ii бачили сьогодн╕?

БАБЦЯ. Якби я знала, що вона до мене збира╓ться, я б ii дочекалася.

ПЕТРО. То що ви там задумали? Яку важливу справу? Чи, може, комерц╕ю яку в╕дкрили, п╕дпри╓мницею стали?

СЛАВКО. Правда, що ви в╕дправили Олюс╕ листа, що просили ii при§хати, ╕ то терм╕ново?

БАБЦЯ. Все то в╕н зна╓. Як той розв╕дник шпийон. Йд╕ть до себе хлопц╕. Я маю повно роботи.

ПЕТРО. Якоi роботи, мамо? Вам не можна рухатися!

БАБЦЯ. Я зроблю, що мен╕ треба. Зроблю, шановн╕ моi. А як сонечко сяде, ласкаво прошу до мене на... вес╕лля!

СЛАВКО. Стара звар╕ювала!

БАБЦЯ. Приходьте на вечерю. На святкову вечерю.

СЛАВКО. У костюм╕?

БАБЦЯ. А як же! Певно, що так. Та поголися там, шию вимий.

ПЕТРО. Н╕чого не розум╕ю! То так╕ жарти? Я чув, що люди п╕д стар╕сть впадають у дитинство, але щоб так...

БАБЦЯ. Так, я хочу посм╕ятися. В╕д душ╕. З ус╕х.


Петро ╕ Славко переглядаються.


ПЕТРО. Посм╕ятися? З ус╕х - це з кого? З нас ?

СЛАВКО. Чи з ц╕лого св╕ту? В якому сенс╕?

БАБЦЯ. Все. Йд╕ть соб╕. У мене мало часу. А сенс один - треба встигнути. Чекаю на вас о сьом╕й вечора. У костюмах. Подарунк╕в багато не нес╕ть. Петро, йд╕ть вже, йд╕ть.

СЛАВКО. Бабцю, вас не можно лишати саму.

БАБЦЯ. Славуто, внучку, йди з татом, чу╓ш чи н╕? Я мушу побути сама, приготуватися.

ПЕТРО. Зрозум╕ло. Ход╕мо.


Петро ╕ Славко виходять. Бабця прис╕ла, в╕ддихалася ╕, н╕би з╕бравшись з силами, приступа╓ до швидкоi метушливоi д╕i. Виносить ╕з сум╕жноi к╕мнати плаття, блузки, сп╕дниц╕, прикладае до себе б╕ля дзеркала ╕ склада╓ на стол╕.


Заходить Олюся з великою сумкою.


БАБЦЯ. Олюсенько! Внучечко дорогесенька, при§хала!..

ОЛЮСЯ. Доброго ранку, бабуню! (Трич╕ ц╕лу╓ бабцю.) Пам'ята╓те, як ви колись п╕дходили до мою л╕жечка, нахилялись, цьомкали мене ╕ казали: "Доброго ранку!"? Для мене цей поц╕лунок був зарядом доброти на ц╕лий день. Я б╕гала, гралася, см╕ялась. А вс╕ питали, сердито так, чого я така щаслива? Чого см╕юся? Я чесно в╕дпов╕дала: бо з м╕ста до бабц╕ приiхала. Вс╕ дивувалися. Ну, приiхала, та й що? Що з того? Можна подумати, що бабця в Америц╕ живе!

БАБЦЯ. То ти зараз до мене прi§хала б╕гме як з Америки. Була у л╕карн╕?

ОЛЮСЯ. Була. Сказали, що бабця вт╕кла, нема бабц╕. Вт╕кла, незважаючи н╕ на що. Я - скор╕ше сюди. Йду, см╕юся. Вт╕кла! Як це розум╕ти, бабцю, що це?

БАБЦЯ. Та вт╕кла соб╕.

ОЛЮСЯ. З ц╕еi пагоди ми влашту╓мо сьогодн╕ святкову вечерю. Покличемо дядька Петра з ж╕нкою, Славка. Славко ще не женився?

БАБЦЯ. А ти зв╕дки знаешь?

ОЛЮСЯ. Здогадуюся. Нал╕пимо вареник╕в.

БАБЦЯ. Вони вже в курс╕. Знають. Прийдуть перед сьомою.

ОЛЮСЯ. Погуля╓мо на славу. Влашту╓мо таку забаву!

БАБЦЯ. Надовго при§хала?

ОЛЮСЯ. Дочку в╕дправила по пут╕вц╕ на море та й при§хала. На л╕то ус╕х вигнали в в╕дпустку. Якщо роботи нема - треба в╕д не§ в╕дпочивати.

БАБЦЯ. А грош╕?

ОЛЮСЯ. А грошей н╕коли ╕ не було.

БАБЦЯ (говорить спочатку пов╕льно, пот╕м швидше ╕ швидше). Пришхала - от ╕ добре. Тепер маю пом╕чницю. Тепер я зроблю усе, як задумала. Ти мене завчасу не питай, що я замислила. Бо поки буду пояснювати - п╕вдня пройде. Коли ж╕нки починають обговорювати одне, друге, трет╓, то розмов╕ к╕нця-краю не буде, а до д╕ла руки не д╕йдуть. Ото ж, якщо будешь робити, як я скажу, все вийде швидко. Не могла я в л╕карн╕ довго лежати. У мене ж кури, гуси, коза. Корову, правда, Петро забрав - за коровою особливий догляд потр╕бен. А решт╕ др╕бноти мала годувати його ж╕нка. Приходила вона чи н╕, зв╕дки я знаю? Молодь тепер така ледаща, до роботи не дуже. Хоч Настя вже не молода, та й Славко, тв╕й двоюр╕дний братик, он який вимахав! На с╕м л╕т в╕д тебе молодший, але не жениться. Служить в як╕йсь охорон╕. Що в╕н там охороня╓ - не каже, але жал╕╓ться, що н╕ц не ма╓. Воно, звичайно, що за служба, якщо додому нема що принести... Слухай, а л╕кар тоб╕ н╕чого не говорив, не пояснював, ти його не розпитувала? От ╕ добре. Як же ж мен╕ той шпиталь набрид!.. Усе б╕ле, гей би в зим╕, аж оч╕ р╕же, як на тому св╕т╕. За все сво╓ життя н╕коли по л╕карнях не догасала, не хочу б╕льше, ╕ не буду. Якщо вже помирати, то у р╕дному дом╕. Тут ╕ кури, ╕ гуси, ╕ коза. Кота щось не видно, певно, заскучав тут без мене ╕ з╕брався геть. Н╕хто хати йому не в╕дкри╓, молочка не наляе, а на самих мишах, та й без хл╕ба, сама розум╕╓ш... То такий чемний к╕т, а сус╕дський, от б╕да, приходить ╕ б╕╓ його. А м╕й не вм╕╓ дати здач╕ - в╕н вихований, в╕й - за мир... Я з л╕карн╕ вибралася - сонечко т╕льки-т╕льки п╕днялося, людоньки, як гарно!.. Що я дурна у т╕й л╕карн╕ вилежуватися, коли на вулиц╕ така краса?

ОЛЮСЯ. Тепер, бабуню, мене послухайте (Говорить у бабусин╕й манер╕). Я вашого листа отримала ╕ дуже зрад╕ла. Думаю: поiду, ╕ н╕яких розмов. Нарешт╕ до бабц╕ виберуся, а то лише об╕цяю, збираюся ╕ збираюся. Робота, дочка до школи п╕шла, що другий день з м╕ста на дачу мотаюся. Турботам к╕нця-краю не видно, а толку н╕якого, одна су╓та. Серце кра╓ться, душа болить: як там моя р╕дненька сама, з курами - гусами? Ну, ╓ ще к╕т... Але ж вони не скажуть: "Доброго ранку, бабусечко", не поц╕лують. У дядька Петра з т╕ткою Настею сво╓ хазяйство на другому к╕нц╕ села, вони часу не мають вас в╕дв╕дати. А тут на ма╓ш - лист!.. Приiжджай до л╕карн╕ та забери мене скор╕ше. Я телефоную дядьков╕ Петров╕, так ╕ так, де та л╕карня, як краще туди д╕статися? А в╕н мен╕: чого ти метушишся, х╕ба не зна╓шь нашу бабусю? Вона н╕кому спокою не дасть. Не хоче в л╕карн╕ лежати, але ж л╕кар╕ iй прописали суровий пост╕льний режим. Ми §i нав╕ду╓мо, так що не звертай уваги на §i просьби, не переймайся. Iй просто не лежиться вона без роботи сама не своя. А лежати треба, обов'язково треба лежати, приймати уколи. Л╕кар╕, мовляв, краще знають, що робити. А я соб╕ кажу: н╕, таки поiду ╕ зроблю все, що бабуся попросить. В╕н ще хот╕в мен╕ щось пояснити, але тут нас роз'еднали - я ж розмову т╕льки на три хвилини замовила...

БАБЦЯ. Все, все, все! Нам дня не вистачить. Давай-но, дитиночко, зам╕си т╕сто на вареники. Нал╕пимо з сиром, капустою, картопелькою. П╕ду яiць принесу. Та курей нагодую як сл╕д. Що iм Настя давала? Саму с╕чку, бо що ще могла дати? Кинула ╕ забралася геть. А я зараз пшениц╕ запарю. А ще ось цю блузочку виперу. На сонц╕ за годину висохне. Як я в ц╕й блузочц╕ буду виглядати, н╕чогенько соб╕?

ОЛЮСЯ. Вас, бабуню, хоч зараз зам╕ж можна видавати.

БАБЦЯ. Дивись-но, як ти точно зрозум╕ла м╕й настр╕й.


Бабця виходить.


Олюся клопочеться по господарству, прибира╓ розкидан╕ реч╕.


Тихо заходить Славко.


ОЛЮСЯ. Славко? Як ти мене налякав! Слава ╤су!

СЛАВКО. Нав╕ки слава.

ОЛЮСЯ. Ти вже зна╓ш, що бабця з л╕карн╕ ут╕кла?

СЛАВКО. Та знаю... Я бачив, як ти вулицею йшла з автобусу.

ОЛЮСЯ. Сол╕дний став. Ти, певно, в цьому камуфляж╕ ╕ спати лягаеш? Як служба? Що охороня╓шь?

СЛАВКО. Та пусте. Др╕бниц╕. Мен╕ б на митницю влаштуватися, тод╕ ходив би гонорово. Тв╕й батько не пом╕г би?

ОЛЮСЯ. Сам у нього ╕ спитай. Ви ж р╕к тому телефон поставили, а подзвонили лишень раз - для перев╕рки зв'язку.

СЛАВКО. Що то буде? Вареники?

ОЛЮСЯ. Бабця ж вас на вечерю запрошувала? То чого пита╓шь?

СЛАВКО. Якого д╕дька вона з л╕карн╕ вт╕кла? Не казала? А ти - чого сюди? Тобто я хот╕в спитати, надовго при§хала?

ОЛЮСЯ. А ти завжди так питання зада╓ш - з п╕дозрою? Як рентген, ус╕х наскр╕зь бачиш?

СЛАВКО. М╕й начальник говорить так. В юриспрудент╕ ╓ поняття презумпц╕i невинност╕. А у наш╕й справ╕, навпаки, повинна бути презумпц╕я повно§ вини, причому кожного - першого л╕пшого. Най той, кого ми зупиняймо, нехай спочатку доведе, що в╕н не винен. А в╕н цього на сто процент╕в н╕коли не доведе. Факт╕в н╕би не заре╓стровано, доказ╕в нема, та от питання: а в думках? Невже в╕н ╕ гадки не мав що-небудь вкрасти?

ОЛЮСЯ. Зрозум╕ла.


Заходить д╕д Мирось з букетом кв╕т╕в. Побачивши молодих, хова╓ кв╕ти за спину, пот╕м непом╕тно кладе букет у закуток.


Д╤Д МИРОСЬ. Боже помагай.

СЛАВКО. Бог пом╕г та й поб╕г.

ОЛЮСЯ. Доброго ранку, д╕ду Миросю. Як здоров'ячко?

Д╤Д МИРОСЬ. Якби не купа л╕т, було би л╕пше. Та ж роки, Олюсенько, роки. А де стара?

СЛАВКО. Он, див╕ться, як побила. (Вс╕ дивляться у в╕кно.) То сус╕дський к╕т, стерво, або за курчатами полю╓, або бабиного кота б`е.

Д╤Д МИРОСЬ. Ох стара!.. Реактивна, як та американська перш╕нга. То м╕й к╕т. Ходить до неi. Вона його спершу году╓, а пот╕м жене.

СЛАВКО. Д╕ду, а ви зв╕дки зна╓те, що бабця вдома?

Д╤Д МИРОСЬ. Та я... Ото ж... Що я? Чули, що в парламент╕ робиться? Певно, будуть говорили, що в нас нема мудрих людей. А в нас йе, так, йе розумна людина, т╕льки шй не дають слова. Розумн╕ люди завжди скромн╕, от iх ╕ не видно.

СЛАВКО. Це ви про себе, д╕ду? Д╕йсно, ╕ чого ви дос╕ не в парламент╕?

Д╤Д МИРОСЬ. От кажуть, що у нас н╕чого нема. А якщо уважно придивитися? Яка у нас пшениця? Тож пшениця! А кукурудза? А буряки? Треба лише добре пам'ятати: не той урожай, що в пол╕, а той, що у комор╕. Все йе. Нема т╕льки тих... дуляр╕в. А нам ╕ байдуже.


Заходить бабця.


БАБЦЯ. А на майеш!

Д╤Д МИРОСЬ. Здорова була, Олено!

БАБЦЯ. Здорова? Чи ти см╕╓шся? Диви, регоче. Я ледве ноги волочу, а вони пос╕дали тут, як на Святий веч╕р.

Д╤Д МИРОСЬ. На Святий веч╕р колядують.

БАБЦЯ. Л╕пше скаж╕ть-но, котра година? Коли ти мав прийти, Славку?

СЛАВКО. Бабцю, ви мене вже друге випроваджу╓те. За що так╓?..

Д╤Д МИРОСЬ. Справд╕, Олено, це якось...

БАБЦЯ. Ще один! А ти чого так т╕шишься? У сорочц╕ народився? То хоч би був ii випрасував, бо вигляда╓ - як ╕з коров╕ морди.

Д╤Д МИРОСЬ. Олено... (Розводить руками.) Пробач. Я соб╕ п╕ду. Так що... (Тупцю╓ на м╕сц╕.)

БАБЦЯ. Я господарству не можу дати ради, а вони тут колядують! Кури, ╕ гуси, ╕ козеня!.. Людоньки! А к╕т? То не к╕т, а кара Божа! Треба купувати рушницю, бо нема захисту в╕д нього!

Д╤Д МИРОСЬ. А ти його не п╕дгодовуй. Бо спершу женеш, пот╕м году╓ш. Як йому роз╕братися? Це ж м╕й к╕т, в╕н - як мала дитина.

БАБЦЯ. Кр╕м того, на город╕ купу роботи треба зробити, аж у очах марно робиться.

СЛАВКО. Який город? Ви ж хвор╕, бабусю! Не може бути ╕ мови н╕ про який город. Майте розум.

БАБЦЯ. Онучку м╕й миленький, онучку дорогенький, ти ж поможешь бабц╕, так? Зараз п╕дешь на город ╕ гарненько просапа╓шь бур'ян. Геть чисто усе бур'яном заросло.

СЛАВКО. Та зачека╓ ваш бур'ян, бабуню. Дався ж в╕н вам! Най соб╕ росте.

БАБЦЯ. Н╕, м╕й онучок зараз п╕де на город ╕ файненько усе зробить.

СЛАВКО. Ви не зна╓те, ск╕льки в мене роботи, бабцю. Сила-силенна роботи.

БАБЦЯ. То чого ж тод╕ тут висиджу╓шь?

СЛАВКО. Зайшов ╕з сестричкою прив╕татися. Давно ii не бачив. Маленькими гралися разом, коли вона вл╕тку до нас приiздила. А пот╕м - усе. Ледве вп╕знав.

БАБЦЯ. Про все §§ розпитав? ╤ про пол╕тику, ╕ про погоду?

СЛАВКО. А що? Мен╕ ц╕каво. Вона ж з м╕ста при§хала. Вчена людина. Не те, що ми - з села, люди темн╕.


Славко виходить.


БАБЦЯ (д╕дов╕). Ну, в чому справа? Ти чув про бур'яни на город╕?

Д╤Д МИРОСЬ. Я чув про сорочку. Чого тоб╕ моя сорочка не сподобалася?


Д╕д Мирось виходить.


ОЛЮСЯ. Як вправно ви гостей випроваджуйте, бабуню! Здалося б ╕ мен╕ у вас повчитися.

БАБЦЯ. Ми ж ╕накше н╕чого не встигнемо зробити до вечора. Вони ж як пос╕дають, як почнуть балакати. Ля-ля-ля, га-га-га... Кожен з╕ сво§м гонором, на ╕нших дивиться звисока. Кожен при сво§й думц╕, як при грошах. Подивишся: ну що не мужчина, то прем'╓р-м╕н╕стр. ╤ така горд╕сть пройма╓, що хоч п╕сню сп╕вай, або вовком завивай.

ОЛЮСЯ (весело). Славка виставили - це зрозум╕ло. В╕н св╕й. А д╕да Мирося за що так грубо? В╕н зайшов по-сус╕дськи, взнати про здоров'я. Чим в╕н вам насолив?

БАБЦЯ. Скажешь таке - насолив. Ти в нього спробуй-но випросити то§ сол╕. Дай-но мен╕ ось цю коробочку.

ОЛЮСЯ (в╕дчиня╓ аптечку). Таблетки, медикаменти... Бабцю, що це? Ви не добре себе почува╓те?

БАБЦЯ. Не було б хмарно, було б дуже гарно.


Затемнення.


Д╤Я


ДРУГА


День.


До хати заходить д╕д Мирось. На ньому св╕тла сорочка.


В руках тримае оберемок кв╕т╕в.


Д╤Д МИРОСЬ (стиха). Олено! (Голосн╕ше.) Олено! (Загляда╓ до однеi з к╕мнат, до другоi.) Нема... Так що... (Щось почув. Хова╓ букет.)


Заходять Петро ╕ Славко.


ПЕТРО. Не може бути, щоб вона при§хала просто так. Бути такого не може.

СЛАВКО. Вона н╕чого не каже.

ПЕТРО. Це ╕ ╓ доказом. Не говорить - значить, держить на ум╕. В цьому вся справа. (Пом╕ча╓ д╕да.) Д╕ду, а ти зв╕дки?

Д╤Д МИРОСЬ. Зв╕дти.

ПЕТРО. Певно, скучно самому вдома сид╕ти? Д╕знався, що сус╕дка з'явилася ╕ тут же приб╕г? Пов╕домити останн╕ новини? Як те рад╕о? Чи, може, зголодн╕в, iсти хочеш?

СЛАВКО. Годувати будуть ввечер╕.

ПЕТРО. Д╕ду, у нас тут зараз буде родинна розмова.

Д╤Д МИРОСЬ. То й я соб╕ послухаю.

СЛАВКО. Д╕ду, ви що, не розум╕╓те? Малим з╕ стодоли падали т╕льки головою вниз? ╤накше не виходило?

Д╤Д МИРОСЬ. Славко, а ск╕льки така куртка кошту╓? Рукави позакачуван╕, як колись н╕мц╕ ходили.

СЛАВКО. Д╕ду, як╕ н╕мц╕? Ви хоч бачили тих н╕мц╕в?

Д╤Д МИРОСЬ. Та люди пов╕дають.

ПЕТРО. Що, вдома роботи нема?

Д╤Д МИРОСЬ. Та йе одна думка. От якби здати св╕й город в оренду! Я б багато не брав. Мен╕ нав╕ть грошей не треба. Лише п'яту частину врожаю. Бараболею та цибулею. Ну, ще квасол╕, § трошки сала. А ще муки, олi╕, сол╕, цукру та с╕рник╕в. ╤ б╕льше н╕чого не треба. Кажуть, що в нас нема господар╕в. А вони таки ╓. Але н╕хто не годен до то§ оренди. Н╕хто не хоче робити.

СЛАВКО. Коли рад╕о набридло - його вимикають.

Д╤Д МИРОСЬ. А ми ╕ не вмикали. Може, там щось за Америку пов╕дають? Треба послухати. Чи за маф╕ю або за урожай...


Заходить Олюся.


ОЛЮСЯ. На ма╓ш - знову гост╕! Дос╕ н╕як не нараду╓теся тим, що бабця з л╕карн╕ виписалася?

ПЕТРО. Не виписалася, Олюсю, а вт╕кла?

Д╤Д МИРОСЬ. А яка р╕зниця?

ОЛЮСЯ. Головне, що бабуся не втрача╓ гумору.

ПЕТРО. А найголовн╕ше бабуся нас увечер╕ пов╕домить. За цим столом. Буде урочиста вечеря.

ПЕТРО (Славков╕). Зрозум╕ло?

СЛАВКО. Де вона зараз?

ОЛЮСЯ. На город╕ ╕ ви б туди заглянули. Чого тут сид╕ти?

ПЕТРО. Славку, а сход╕ть-но з д╕дом, подив╕ться, чим там бабця займа╓ться. Може, допомога потр╕бна?

СЛАВКО. Ход╕мо, д╕ду.

ОЛЮСЯ. Давно би так.

ПЕТРО. А ти затримайся на хвильку. Маю щось спитати.

СЛАВКО (до д╕да). ╤ншим разом рад╕о послухайете.


Д╕д М╕рось ╕ Славко виходять.


ОЛЮСЯ. Мен╕ треба прати.

ПЕТРО. Ще встигнешь.

ОЛЮСЯ. До вечора не висохне.

ПЕТРО. Як там батько?

ОЛЮСЯ. Багато iздить. Кожного тижня в╕дрядження.

ПЕТРО. Нову квартиру не надумав купувати?

ОЛЮСЯ. Нащо? Нас ╕ в стар╕й квартир╕ комар╕ не кусають. У мами своя к╕мната, у мене з дочкою - своя, у батька маленький каб╕нет. А ще велика зала з телев╕зором. Куди нам б╕льше?

ПЕТРО. ╤ ще дача. А у мене, якщо пам'ята╓ш: т╕льки д╕м ╕ все, ну, ще город. Ще беру д╕лянку п╕д картоплю. Д╕м поставив давно, ще як оженився. Батько помагав, тв╕й д╕дусь, царство йому небесне. Але ж у мене ╕ с╕м'я велика. Славко арм╕ю в╕дслужив, того ╕ дивись женитись надума╓. Молодший, йолоп, ан╕ вчитися, ан╕ працювати не хоче, але росте ╕ скоре виросте. С╕м'я чималенька. А що там того городу? Якихось п╕в гектари...

ОЛЮСЯ. Я мало розум╕юся на господарц╕.

ПЕТРО. Тв╕й пок╕йний д╕дусь усе розд╕лив пор╕вну. Мен╕ збудував окремий будинок, а цей мав бути тво╓му батьков╕. Тв╕й татко, а м╕й р╕дний братчик, надто був охочий до науки. Вт╕к з батьк╕вського дому, забрався якомога дал╕ в╕д села ╕ запаху гно§вки. В╕н же тут жити не схоче?

ОЛЮСЯ. Я щось н╕чого не розум╕ю. Може, ви увечер╕ розпов╕сте весь цей с╕мейний сер╕ал?

ПЕТРО. Не розум╕╓ш? Тебе батько до бабус╕ послав?

ОЛЮСЯ. Я ж казала. Отримала в╕д бабц╕ листа ╕ приiхала. Сама.

ПЕТРО. А батько що наказував? Багато добових на в╕дрядження вид╕лив?

ОЛЮСЯ. Батька вдома не було. Подарунки вам ус╕м мама передала. Увечер╕ роздам.

ПЕТРО. Олюсенько, ну погодься, що тато тв╕й тут жити не буде, адже так?

ОЛЮСЯ. Вам би цього дуже хот╕лося?

ПЕТРО. Чому так говоришь?

ОЛЮСЯ. Р╕дна кров. Любов до брата. Ви ж любите свого брата? Мого батька.

ПЕТРО. А в╕н мене?

ОЛЮСЯ. Ну, щось я не пом╕чала, щоб в╕н дуже тужив. Хоча це почуття сокровенне, ╕нтимне. Може, в╕н, бува, коли нас з мамою поруч нема, та й змахне сльозу, сидячи перед телев╕зором. Витре ii рукавом ╕ скаже жал╕бно: як я люблю свого брата! Я так припускаю, м╕й батько - натура вразлива. А у вас такого не бува╓?

ПЕТРО. Бува╓. Особливо в н╕ч з середи на п'ятницю.

ОЛЮСЯ. Я п╕ду, добре?

ПЕТРО. Добре, лише скажи мен╕, будь ласка, чесно. Прямо, без тих ваших ╕нтелектуальних викрутас╕в. Ти сама хот╕ла б тут жити? В оц╕й хат╕?

ОЛЮСЯ. На л╕то при§здити з дитиною можна. Чому б н╕? Л╕с поряд, р╕ка. Св╕же молоко. Р╕дна засп╕вана мова.

ПЕТРО. Так на л╕то можна ╕ до мене при§жджати

ОЛЮСЯ. Дядько Петро, у вас же с╕м'я велика. Сам╕ т╕льки що говорили.


Заходять д╕д Мирось ╕ Славко.


ПЕТРО. Ну, як вона там?

СЛАВКО. Вже отакенну купу бур'яну нагортала.

ПЕТРО. А що каже?

Д╤Д МИРОСЬ. Ми не питали, нав╕ть п╕дходити не стали. Працю╓ людина, ╕ хай соб╕ працю╓. Нав╕що заважати?

ПЕТРО. Д╕ду, ти хот╕в з нею про щось поговорити? Д╕знався би, що тоб╕ треба, ╕ справ╕ к╕нець. Та йшов би, займався сво§м господарством.

Д╤Д МИРОСЬ. Я поки тут почекаю. (С╕дайе за ст╕л.)

СЛАВКО. ╤ ми посидимо. (Також с╕дайе.)

ОЛЮСЯ. Ще питання ма╓те?

ПЕТРО. Аякже! Х╕ба не бачишь, Олюсю, що в хат╕ гост╕? Розум╕йеш, що треба робити?

ОЛЮСЯ. Та знаю, що маю робити, знаю.

ПЕТРО. Ото файно.


ОЛЮСЯ виходить.


СЛАВКО. ╤ що вона ма╓ на гадц╕?

ПЕТРО. Каже, що було би добре при§здити сюди на л╕то з дитиною. Л╕с, р╕чка, молоко...

СЛАВКО. В зим╕ хто за хатою догляне? А земля, город? До всього треба руки прикласти. Вони будуть це робити?

ПЕТРО. В тому-то ╕ справа, що не будуть. Працювати н╕хто не любить. Людина здеб╕льшого так влаштована, що хот╕ла би дуже багато, ╕ грошей, ╕ слави, ╕ пошани, ╕ поваги. Вона хоче ╕ на м╕сяць, ╕ до Америки, ╕ щоб ╕нш╕ люди закони не порушували, ╕ щоб самому було що поцупити, ╕ щоб на город╕ все саме росло, та величезних розм╕р╕в. А ще краще, щоб зразу гр╕шми. Кр╕м того, кожен ма╓ св╕й характер, ╕ прямо-таки вимига╓, щоб його за той характер шанували.


Заходить Олюся.


Д╕д, Петро ╕ Славко мовчки за нею спостер╕гають.


Олюся щось шука╓, йде в к╕мнату, виходить зв╕дти, йде з хати.


ПЕТРО. Зараз щось принесе.

СЛАВКО. В нас па робот╕ був таких випадок. Приб╕га╓ вноч╕ на стоянку кл╕йент: хлопц╕, я у сво§й машин╕ забув документи, ключ╕, грош╕ ╕ як╕сь реч╕. Ми йому: стоянка до ранку закрита. А в╕н: мен╕ терм╕ново потр╕бно, терм╕ново! Ми йому: шановний, потерп╕ть до ранку. А в╕н свойеi - це ж моя машина: ось перепустка, ви ж мене зна╓те. Поясню╓мо: йе установлений порядок, його порушувати нев╕льно. Ваша правда, тату. У всьому треба проявляти тверд╕сть характеру.

Д╤Д МИРОСЬ. То в╕н зрозум╕в, що треба робити?

СЛАВКО. Якщо ви зрозум╕ли, то й в╕н зрозум╕в. Все ви в╕рно говорили, д╕ду чи у нас мудр╕ люди, йе.


Заходить Олюся.


Присутн╕ мовчки спостер╕гають за §§ рухами.


Олюся, знайшовши необх╕дне, виходить.


ПЕТРО. Забув ii спитати, чи ╓ гор╕лка?

Д╤Д МИРОСЬ. А ще кажуть, що в нас нема богатир╕в, героiв. У нас нема захисник╕в? Прошу товариства пригадати ╕стор╕ю. Та ж на кожн╕й ii стор╕нц╕ - велике ╕м'я. Золотими л╕терами вписан╕ ╕мена визначних людей. Наприклад... ╤ван! Х╕ба не богатирське ╕м'я? ╤ це й яке! А Богдан? Ого! То був богатир з богатир╕в. Лицар. Як багато в╕н зробив. То був страждалець. Як╕ ще ╓ ╕мена? Семен!.. Степан!.. То ж ╕мена!..

СЛАВКО. Мирось.

Д╤Д МИРОСЬ. Мирослав, ╕ таке ╕м'я в ╕стор╕i, йе.


Заходить Олюся. Знаходить бабцину коробку з медикаментами, бере зв╕дти потр╕бн╕ таблетки.


ПЕТРО. Олюсю, ми чека╓мо.

ОЛЮСЯ. Зараз.


Олюся виходить. Мина╓ дв╕-три хвилини скорботного мовчання.


Олюся вб╕га╓, знову хапа╓ аптечку, д╕ста╓ упаковку з одноразовим шприцом ╕ ампулу.


ПЕТРО. ╤ довго ми будемо так ото сид╕ти?

ОЛЮСЯ. А чого ви висиджу╓те?

ПЕТРО. Ми що будемо закусувати оц╕╓ю консервою? (Показуйе на рад╕о. Вмика╓ звук, вимикайе.)

СЛАВКО. Чи ти не ж╕нка, не хазяйка? Мужчини сидять, час об╕ду...

Д╤Д МИРОСЬ. Так що...

ОЛЮСЯ. То ви чека╓те об╕ду? Перепрошую, шановн╕. Я приiхала у гости до бабц╕. Вона занедужала. Попросила зробити iй укол. На об╕д н╕чого не готували. А вечеря буде о сьом╕й, як ╕ домовлено.

СЛАВКО. То чого ми сидимо?

ОЛЮСЯ. ╤ я соб╕ так думаю. Давно б п╕шли на св╕же пов╕тря.


Олюся виходить.


СЛАВКО. Вона знуща╓ться з нас. См╕╓ться. Певно, змовилися, д╕ло ясне. Вона знайе, що за важливо справу замислила бабця. Нас хочуть пошити у дурн╕. Ви соб╕ як хочете, тату, а я п╕шов. Не можу тут довше знаходитися.

ПЕТРО (усм╕хаючись). Зможеш. Трохи ганьби, зате будешь щось мати.

Д╤Д МИРОСЬ. А ще кажуть... Та якусь дурницю пов╕дають.


Заходять Олюся ╕ бабця.


БАБЦЯ. Слава ╤су! (Бере коробку, порпайеться в н╕й, д╕стайе упаковку з медикаментами.) Ось ц╕, Олюсю, ось ц╕ ампули.

ПЕТРО. Мамо, в нас замало часу, а роботи к╕нця-краю не видно. Каж╕ть зараз. Каж╕ть, яка у вас важлива справа, ╕ ми п╕демо.

БАБЦЯ. Мою справу требу залагодити. Чого дарма про неi говорити? Робити будемо увечер╕. А оформимо усе документально завтра зранку.

ПЕТРО. Документально?

СЛАВКО. А що я говорив? У них все розписано як по нотах.

ПЕТРО. Мамо, нас ввечер╕ не буде. Каж╕ть зараз.

СЛАВКО. Мен╕ - на роботу.

БАБЦЯ. Ну не буде, то не буде. Сам╕ впорайемося. Чи не так, Олюсю?

ОЛЮСЯ. А якже ж!

СЛАВКО (батьков╕). Ну? Що буде дал╕?

БАБЦЯ. Ти не переживай, Петро. Ми залагодимо усе сам╕, без вашоi помоч╕. Справа така, що... До того ж, я передчуваю, що моя задумка тоб╕ не дуже сподобайеться. Я, нав╕ть впевнена, що не сподоба╓ться. Будеш сваритися.

СЛАВКО. Ось так. Зрозум╕ло?

БАБЦЯ. Я вже бачу, що вам зрозум╕ло. Так що, воно й, може, на краще, якщо вас не буде. Працюйте соб╕ на здоров'я, труд╕ться, старайтеся ╕ голови соб╕ не забивайте. А ми вже тут якось сам╕. Миросю, а ти куди так вирядився? Чиста сорочка ╕ брудн╕ штани. Тут тоб╕ що, дискотека?

Д╤Д МИРОСЬ. Ой, а я ╕ не зауважив!

БАБЦЯ. То т╕льки ти можеш такого не зауважити.

Д╤Д МИРОСЬ. У мене дзеркало невеличке. Ось до цих п╕р т╕льки видно. Щоб нижче побачити, треба п╕дскакувати.

БАБЦЯ. То т╕льки перед╕ мною можна вистрибувати у брудному?

Д╤Д МИРОСЬ. Я переодягнуся. Якось незчувся, що не т╕ штани натягнув.

БАБЦЯ. Незчувся! Тоб╕ що, радио вуха позакладало?

Д╤Д МИРОСЬ. Олено, та не переймайся ти так через як╕сь дурн╕ штани! Все буде перша кляса!


Д╕д Мирось швидко виходить.


БАБЦЯ. Бувай здоров, Петро, до побачення, онучку. Шкода, що вас на вечер╕ не буде, але що поробиш... Мен╕ зараз будуть робити укол.

ПЕТРО. До побачення.

СЛАВКО. До побачення.

БАБЦЯ. Завтра приходьте на об╕д. От носм╕йемося! Ви скажете, що баба чисто здур╕ла. Але мен╕ тепер все одно.


Петро ╕ Славко виходять.


БАБЦЯ. То нав╕ть дуже добре, що iх не буде. Я iм пот╕м скажу, поставлю перед хвактом. ╤ вони вже н╕що не зможуть запод╕яти.

ОЛЮСЯ. Бабусю, негайно в╕дпочивати! Х╕ба так можна? Задумали якусь важливу справу, вт╕кли з л╕карн╕ - ╕ тут же на город. Копати, полоти, п╕дгортати. Кури, гуси, коза, коти - св╕й ╕ той другий. Дядько щось просить, онучок гундить, сус╕дський д╕д якогось д╕дька приперся. Ще й я тут...

БАБЦЯ. Тю, зачекай. Це ще не комед╕я.


Затемнення.


Д╤Я


ТРЕТЯ


Веч╕р


Накритий ст╕л. Заходить Д╕д Мирось з букетом. Одягнений старомодно, але урочисто.

Д╤Д МИРОСЬ. Олено! Олено!..


╤з свойеi к╕мнати з'являйется бабця.


БАБЦЯ. Ти диви... Людоньки, справжн╕й кавалер!

Д╤Д МИРОСЬ. Це - я.

БАБЦЯ. Вибрався - як до церкви.

Д╤Д МИРОСЬ (поверта╓ться у проф╕ль). А ось так? Файний я ще хлоп?

БАБЦЯ. А кв╕ти кому?

Д╤Д МИРОСЬ. Тоб╕... (Вручайе кв╕ти).

БАБЦЯ. Чи ти здур╕в? А якби хтось побачив, що ти до мене з кв╕тами чапа╓ш?

Д╤Д МИРОСЬ. Ну то й що?

БАБЦЯ. Дякую, але... Миросю, ти голови не майеш.

Д╤Д МИРОСЬ. Пияк голови не майе, а я ще тверезий.

БАБЦЯ (знаходить вазочку для кв╕т╕в). Букет з такоi нагоди м╕г би бути ╕ пишн╕ший.

Д╤Д МИРОСЬ. Починайеться! (Витягайе св╕й перший захований букет.) Ось тоб╕ другий.

БАБЦЯ. Йой! М╕й же ти фокуснику! Тоб╕ би в цирку виступати. (Ставить другий букет у вазу.) Два букети. Миросю, кв╕ти у парн╕й к╕лькост╕ лише на цвинтар носять. (З╕тхайе.) Ой, д╕ду, д╕ду.

Д╤Д МИРОСЬ (знайшовши ще один букет). То на тоб╕ ще й трет╕й.

БАБЦЯ. Людоньки!

Д╤Д МИРОСЬ. ╤ нащо про той цвинтар згадувати!

БАБЦЯ. Ходи я тоб╕ наляю.

Д╤Д МИРОСЬ. О то добре! Я хоч ╕ тверезий, але вже не витримую. Весь день на нервах. Як той електричний др╕т. Ось так-о мене трусить. (Показу, як його трусить.)

БАБЦЯ (налива╓). А може, на тебе ще й сверблячка напала? Тримай!

Д╤Д МИРОСЬ. Будьмо! (Випива╓, пливайе в цю ж чарочку, подайе бабц╕.)

БАБЦЯ. Ого! То забагато. От старий! Не встиг ликнути, як уже знову повна. (В╕дливайе половину).

Д╤Д МИРОСЬ. Чи мен╕ шкода? Пий на здоров'я.

БАБЦЯ. Дай Боже!

Д╤Д МИРОСЬ. Я би щось перехопив.

БАБЦЯ. Зачекай Олюсю. Поб╕гла до сус╕д╕в у гори. Вони ж малими бавилися разом щол╕та.

Д╤Д МИРОСЬ (скошуючи око на розставлен╕ закуски). Та я пам'ятаю.

БАБЦЯ. Та с╕дай вже, бо ще зомл╕йеш з голоду, ╕ що я тод╕ з тобою робити буду? (Зн╕майе рушник з великоi миски.)

Д╤Д МИРОСЬ (вражено). Боже!..

БАБЦЯ. Що таке?

Д╤Д МИРОСЬ (схлипуйе). Вареники...

БАБЦЯ. Ось в╕зьми хустинку, бо аж сльози повиступали.

Д╤Д МИРОСЬ. Богу дякувати... Як я давно не шв вареник╕в. З позаминулого року, коли до внучки па вес╕лля запрошували. В╕д того часу - б╕льше н╕ разу. (Жал╕бно iсть.)

БАБЦЯ (розчулено). Як гарно ти iси... Як в т╕й вистав╕ по телев╕з╕i. (Щось почула.) О, ф╕ртка грюкнула. Олюся йде. Зараз!


Д╕д Мирось в╕дсухайеться в╕д столу, поперхнувся, кашляйе.


Заходять Петро ╕ Славко.


ПЕТРО. Веч╕р добр╕й.

Д╤Д МИРОСЬ. Слава ╤су... (Кашляйе.)

СЛАВКО. Знову д╕д. Що йому тут - медом намащено? Чого кахикайете, д╕ду?

Д╤Д МИРОСЬ. Та щось... (Кашляйе.) Щось... (Знову кашляйе.) Якось...

СЛАВКО. Зрозум╕ло. Побачив iжу ╕ слиною захлинувся.

ПЕТРО. Мамо, ви нас запрошували, ми й вир╕шили прийти.

СЛАВКО. А де Олюся?

БАБЦЯ. Зараз буде. Прошу, проходьте, с╕дайте.

ПЕТРО. Диви-но, накрито для урочистоi вечер╕.

СЛАВКО. Д╕ду, а чого це ви вареники понадкушували? Ви iх доiдати не будете?

Д╤Д МИРОСЬ. Славку, лиши мене... (Кашляйе.) Не кажи п╕д руку.

СЛАВКО. Я можу ╕ п╕д ногу н╕ц не говорити. Iж╕ досить. А документ╕в нема? Важлив╕ справи, бабцю, п╕дтверджуються документально.

БАБЦЯ. Документи будемо оформляти завтра.

ПЕТРО (розглядаючи ст╕ни ╕ стелю). Ремонт давно пора робити.

БАБЦЯ. Х╕ба тоб╕ щось заважайе?

ПЕТРО. От ╕ обговоримо зараз це питання.


Чути п╕сню. Заходить Олюся.


ОЛЮСЯ. О! Хтось н╕би на роботу збирався.

СЛАВКО. Д╕ду, ви вже прокашлялися? Ну то йд╕ть соб╕ помаленьку.

БАБЦЯ. С╕дай коло мене, Миросю. Слухайте ус╕.

Д╤Д МИРОСЬ. Може, наперед вип'йемо? Щоб не так страшно було...

БАБЦЯ. А я н╕чого не боюся. Н╕, таки боюся. Треба випити, треба. Коли чолов╕к вип'╓ на "дай Боже", зразу добр╕шайе. Олюсю, розкладай ус╕м вареники. Наливайте там хлопц╕.

ПЕТРО (кивайе). Давай, Славко.


Славко наливаце.


Бабця п╕дн╕ма╓ чарку стоячи, ╕нш╕ також встають.


Вс╕ промовляють "Дай Боже!", випивають.


БАБЦЯ. Як соб╕ гадайете, про що я буду говорити?

ПЕТРО. Потр╕бно щось вир╕шувати з ц╕йею хатою.

СЛАВКО. Спадок ╕ спадко╓мц╕. Добре, якби об╕йшлося без сварки ╕ гризн╕.

БАБЦЯ. Спадок? Пощо мен╕ це?

ПЕТРО. Ус╕м байдуже. В тому-то ╕ справа.

БАБЦЯ. А для чого я д╕да покликала, як ви гадацете?

СЛАВКО. Д╕д сам приперся. Поiсти. Зголодн╕в.

БАБЦЯ. Н╕, хлопц╕. Д╕дусик тут сидить, бо... Пов╕домляю вас ус╕х оф╕ц╕йно. Ви будете см╕ятися. Ви будете сваритися. Але я оголошую вам, своiм р╕дним, синов╕ й онукам... Що ми з д╕дом, ми з Мирос╕м... вир╕шили... оженитися!..

Д╤Д МИРОСЬ (вста╓). Я - на дв╕р.

БАБЦЯ. Сиди! (Налива╓, сп╕ваqt.) Всюди буйно кв╕тне черемшина! Мов до шлюбу вбралася к╕лина...

ПЕТРО ╕ СЛАВКО (одночасно). Що-о-о?!

ОЛЮСЯ (аплоду╓). Браво, бабцю! Оце я розум╕ю, оце так утнула!

БАБЦЯ (говорить спершу спок╕йно, пот╕м усе швидше ╕ швидше). М╕й Степан, тв╕й батько, Петро, ╕ ваш д╕дусь, помер понад п'ятнадцять л╕т тому. А з Миросем ми змалку сус╕дствуйемо, бавилися, приятелювали, але всерйоз я його н╕коли не сприймала. А в╕н каже, що любив мене з трьох рок╕в.

Д╤Д МИРОСЬ. З двох.

БАБЦЯ. Степан мене умовив, ми одружилися, в╕н перебрався сюди жити. Моiх батьк╕в не стало, а у них с╕м'я велика, Степан нав╕ть радий був, що так вийшло. Пив в╕н багато, але хто в нас не п'йе? Бив мене, а кого не б'ють? Зробив в╕н, звичайно, багато. Поставив хату для Петра, коли той женився. На м╕сц╕ халупи моiх батьк╕в - мазанки з солом'яною стр╕хою - побудував ось цю - цегляну, п╕д шихвером. Поставив хату ╕ помер. В╕дмучився. Ось так ╕ жили. Жили, бо так треба було. Бо вс╕ так живуть, ╕ горе, ╕ рад╕сть - всяко було. От т╕льки кохання, ж╕ночого щастя на мою долю не перепало. Було трохи, та швидко ск╕нчилося. А Мирось каже, страждав за мною. Весь цей час. Коли я Олюсииого тата народила, ╕ Мирось одружився. Дочка у них з'явилася. Пот╕м ж╕нка п╕шла в╕д нього, в╕н так ╕ зостався один. А коли я сама лишилася, в╕н пост╕йно до мене став заходити. Р╕к на трет╕й почав так╓: от було би добре, якби ми вкуп╕ зажили. Я його гнала: чи ти дурний? А що мо§ д╕ти скажуть? Так минули ще десять л╕т, виросли внуки, я стала прабабусею - у Олюс╕ дочка народилася... ╤ Мирось якось на свято... Мабуть, добряче гор╕лки хильнув, бо аж сльози на очах стояли... В╕н взагал╕ дуже вразливий... З╕брався з духом ╕ осв╕дчився. Усе життя, каже, тебе любив. Мен╕, звичайно, приемно, але кажу: слухай, хлопче, яка любов у наш╕ роки? Час про душу подумати, з ангелами по телефону домовлятися, господь Бог телеграми вистуку╓: приiзджай на курорт, м╕сце вже п╕дготоване... А у нього любов на ум╕! Але ж прийемно. Та й, чесно сказати, в╕н мен╕ завжди подобався. Просто як добра людина. Пожартувати любить. Кв╕ти ось... Степан мен╕ н╕коли кв╕т╕в не дарував. Т╕льки на вес╕лля. Бо так водиться, родич╕ надоумили. Тут я заслабла, поклали мене до шпиталю. Д╕д до мене раз╕в п'ять нав╕дувався, нав╕ть б╕льше. Ви - раз на тиждень, а в╕н - через день.

ОЛЮСЯ. От молодець!

БАБЦЯ. Лежу я якось в палат╕ ╕ думаю соб╕. А що мен╕ заважайе? Що я втрачаю? Мен╕ вже втрачати н╕чого, ╕ кажу д╕дов╕: принеси те ╕ те, я вт╕чу, т╕льки не знаю коли. Коли добра нагода трапиться... А ти сиди ╕ чекай. Написала до Олюс╕: приiдь, поможи мен╕ зв╕дси ут╕кти. Чекаю, чекаю - н╕ в╕дпов╕д╕, н╕ Олюс╕. А сьогодн╕ зранку вийшла прогулятися, сонечко вста╓, почуваюся добре, н╕хто за мною на догляда╓. Одежу ╕ грош╕ д╕д прин╕с, ну, думаю, м╕й час настав, ╕ншого не буде. Т╕кати треба зараз. Ввечер╕ розскажу родичам, що я надумала, а завтра зранку - до церкви, брати шлюб.

ОЛЮСЯ. Бабуню моя золота, та ви справжн╕й стратег! Молодець!

БАБЦЯ. Знаю, що будуть см╕ятися, будуть сварити, нав╕ть клясти. Так от, вс╕м вам говорю, ╕ ц╕лому св╕тому передайте: це не ви з мене, а я з вас см╕юся!..

ОЛЮСЯ. Браво! (Плеще у долон╕.)


Петро ╕ Славко мовчки випивають.


Д╤Д МИРОСЬ. Ну любив я ii, то й що? Я ж так любив, щоб н╕хто не знав. Нав╕ть Степан, коли живий був, не здогадувався. А ж╕нка моя зрозум╕ла, кого я кохаю, ще до вес╕лля. Але дуже iй зам╕ж хот╕лося. Правда, пот╕м все одно п╕шла в╕д мене, не витримала. Що я м╕г зробити, коли воно у мене ось тут само по соб╕ вчинилося?

БАБЦЯ. Ти чого виправдову╓шся?

Д╤Д МИРОСЬ. ╤ коли Олена сама лишилася, я кожного дня заходив - т╕льки щоб допомогти. Спитаю, чи не треба чого, та й п╕ду соб╕. А щоб там... Щоб дозволяти соб╕ всяк╕ глупства. Ну, там руками або ще як... Об╕йняти, приголубити... Н╕! Н╕, н╕. Нав╕ть гадки не мав. Я лише по-сус╕дськи заходив. Спитати. Перше сам заходив, пот╕м к╕т за мною ув'язався. Але к╕т - сам по соб╕. Прошу мене з мо╕м котом не пор╕внювати. Я - не к╕т. Я - н╕чого такого. Жодних глупост╕в. А щоб поц╕лувати - що ви, борони Боже!

БАБЦЯ. Та досить уже виправдовуватися!

Д╤Д МИРОСЬ. Я признався §й, що мо╕ почуття повн╕ - в╕д усього серця ╕ душ╕, - коли був фест п'яний. Забагато випив на свято!..

ОЛЮСЯ. Д╕ду, ви нав╕ть в╕ршами заговорили!

Д╤Д МИРОСЬ. В╕ршами? Чи я знаю як╕сь в╕рш╕? Таки знаю. (Зачитуйе перш╕ рядки трьох дитячих в╕ршик╕в.)


Петро ╕ Славко перезирнулися, налили ╕ випили.


Д╤Д МИРОСЬ. Так що... Я осв╕дчився, протверез╕в ╕ перелякався. Мене ж засм╕ють. Боявся iй на оч╕ показатися. А коли вона раптом через три роки вир╕шила дати згоду, б╕гме не пов╕рив. Три роки тому - ще куди не йшло, ми були молодш╕. А нин╕? А вона - так повагом: все, Миросю, я зг╕дна. Привези мен╕ одяг, аби мала в чому зв╕дси втекти. А то в халат╕ мене швидко перестр╕нуть ╕ в╕дправлять вже зовс╕м до ╕ншого шпиталю. Я вт╕чу, а ти мусиш бути готовий зразу до церкви ╕ до розписки. Я на не§ руками замахав... Отак-о руками замахав... Що ти, що ти, Оленко, яка церква, яка розписка?.. А вона: мовчи, я хочу, щоб усе було законно. Ну як я м╕г iй в╕дмовити?

БАБЦЯ. Та цить, кажу, йолопе, що ти все виправдовуйешся! Ходи краще сюди, до мене. Ти н╕коли не хот╕в мене поц╕лувати? Нав╕ть не мр╕яв?

Д╤Д МИРОСЬ. Н╕, н╕, н╕, не мр╕яв, не мр╕яв! (Замовкайе п╕д суворим бабц╕ним поглядом.) Звичайно, мр╕яв. Так потихеньку соб╕ мр╕яв, щоб н╕хто ╕ не побачив.

БАБЦЯ. Ось зараз ти мене ╕ поц╕луйеш.

Д╤Д МИРОСЬ. Як?!

БАБЦЯ. Як молодий ц╕луе молоду.

ОЛЮСЯ. Г╕рко!

БАБЦЯ. Ну, кому кажу?

Д╤Д МИРОСЬ. Я... Я... (Не знайе, з якого боку поц╕лувати.) А, може, пот╕м?

БАБЦЯ. Зараз!

Д╤Д МИРОСЬ. Та я не знаю як...

БАБЦЯ. Тут ус╕ своi.

Д╤Д МИРОСЬ. Х╕ба не бач╕шь, як вони на мене повирячувалися?

БАБЦЯ. А ти не б╕йся. Я ж поруч. Нема чого боятися. Завтра будешь боятися. От завтра ти мене точно не поц╕лу╓шь. Н╕ в церкв╕, н╕ на рейес╕рац╕i. Завстида╓шся до смерт╕. Якщо ти ще втрафиш д╕йти до с╕льради. Як в тебе по дороз╕ серце не зупиниться...

ОЛЮСЯ (сп╕вайе). Г╕ркая, г╕ркая, г╕ркая вода, най ся поц╕луйе пара молода. Г╕рко!


Бадця хапа╓ д╕да за сорочку, притягу╓ до себе, ц╕луйе, в╕дпускайе.


Д╕д падайе на лавку.


Д╤Д МИРОСЬ. Ото ж!.. (Пригортайе бабцю, ц╕луйе довгим поц╕лунком.)

ОЛЮСЯ (в захопленн╕). Г╕рко!..


Д╕д в╕дпускайе бабцю, вона не втримуються на ногах.


Д╕д налива╓ чарку, хвацько випива╓, с╕дайе, витирайе п╕т з чола.


Д╤Д МИРОСЬ (до Петра). Так що!..

ОЛЮСЯ. Браво! (Аплодуйе.)

БАБЦЯ (смиренно с╕дайе поруч з д╕дом). Ну, Миросю!.. (Поглядайе на Петра.) Мене вже не важко, що ви скажете, вислухавши ус╕ наш╕ пояснення. Буде так, як я хочу. Все.


Петро ╕ Славко мовчки дивляться один на одного, наливають, п'ють.


СЛАВКО. Бабцю, у вас на стр╕с╕ зозуля закувала. (Стукайе пальцем по скрон╕). Ку-ку, ку-ку...

ПЕТРО. Зачекай. Добре, мамо. Вислухали ми тут дуже багато ц╕кавою. Не знаю, що й в╕дпов╕сти. Так зразу ╕ не д╕йдешь до тями. Под╕я така, що... Тепер я зрозум╕в, чому ви запрошували нас па ту урочисту вечерю. Саме урочисту. Розум╕йешь, Славку? Тобто ми повинн╕ були в урочист╕й обстановц╕ нин╕ ввечер╕ дати свою згоду. Так? Благословити. Святкова шлюбна вечеря, я правильно зрозум╕в?

СЛАВКО. А по тому буде перша шлюбна н╕ч.

ПЕТРО. Славку!

БАБЦЯ. Б╕дного хлопця зараз шлях трафить.

ПЕТРО. Все добре, мамо. На вес╕лл╕ прийнято жартувати. От т╕льки ми з Славком не зрозум╕ли, що ви запросили нас на урочисту вечерю. То не жарт. Ви просили нас вбратися пристойно, а ми не надали цьому значення. Славку, треб╕ зм╕нити наш несвятковий вигляд. Давай, скоренько зб╕га╓мо додому ╕ переодягнемося. На вес╕льному вечер╕ треба бути при парад╕.

СЛАВКО. Зрозум╕ло.

ПЕТРО. Мамо, ми раз-два. Не будемо змушувати шановне товариство довго на нас чекати.


Петро ╕ Славко виходять.


Д╤Д МИРОСЬ. Йой, що буде!

ОЛЮСЯ. Бабцю, вони щось недобре задумали.

БАБЦЯ. Не б╕йся, внучко, не сорок перший!..


Затемнення.


Д╤Я


ЧЕТВЕРТА


Н╕ч


Д╕д Мирось збуджено ходить з кутка в куток.

Д╤Д МИРОСЬ. Так що... Так що...


З к╕мнати виходить Бабця.


БАБЦЯ. Олюс╕ немайе?

Д╤Д МИРОСЬ. Та десь п╕шла, поки ти задр╕мала.

БАБЦЯ. Ну, тод╕ тоб╕ доведеться...

Д╤Д МИРОСЬ. Що?

БАБЦЯ (д╕стайе коробку з медикаментами). Укол зробити.

Д╤Д МИРОСЬ. Я? Укол? (Хоче вийти.)

БАБЦЯ. Ти куди, козаче?

Д╤Д МИРОСЬ. Та подивитися, чи м╕й песик додому не прийшов. БАБЦЯ. Що ти зараз побачиш? Н╕ч чорна, хоч в око встрель?

Д╤Д МИРОСЬ. Я його т╕льки кликну. Якщо в╕н вдома, одразу об╕зветься. Я йому лишень... Кашкет, Кашкет, на, на, на!.. То такий мудрий пес, що ти!

БАБЦЯ. Миросю, в мене дуже болить поперек. Не можу терп╕ти.

Д╤Д МИРОСЬ. Я не вм╕ю. Я не робив. Я боюся тих заштрик╕в, я мл╕ю в╕д одного вигляду голки.

БАБЦЯ. Ти мужчина чи не мужчина?

Д╤Д МИРОСЬ. Ну, мужчина.

БАБЦЯ. Козак чи н╕?

Д╤Д МИРОСЬ. Пенс╕онер.

БАБЦЯ. Ти ж ще молодий!

Д╤Д МИРОСЬ (приречено). Що я маю робити?

БАБЦЯ. Ось шприц. Одноразовий. А це ампула.

Д╤Д МИРОСЬ. А що там написано?

БАБЦЯ. Зараз будеш казати, що ти ще читати вм╕йешь!.. Не збивай мене з пантелику! Тут нема н╕чого складного. Все дуже просто. А якби ти був солдат ╕ тебе поранили?

Д╤Д МИРОСЬ. За що? Я н╕ н╕кому не нечого зробив.

БАБЦЯ. В телев╕зор╕ показували, як солдати сам╕ соб╕ уколи роблять.

Д╤Д МИРОСЬ. Ну, самому соб╕ - ╕нша справа. А друго╕ людин╕ - набагато трудн╕ше. Це ж яка в╕дпов╕дальн╕сть!

БАБЦЯ. Добре. Зроби спочатку соб╕, а я подивлюся, як воно у тебе вийде. Пот╕м зробиш мен╕.

Д╤Д МИРОСЬ (пом╕ркувавши). Н╕, я л╕пше зразу тоб╕. Я впораюся. Нащо дарма л╕ки переводити? Кожен укол грошей вартий.

БАБЦЯ. Головне - спок╕йно. Не хвилюйся. Ось шприц. Одноразовий. (Набирайе у шприц з ампули.) Бачишь? А це ватка. Змочи ii в одеколон╕... Ц╕йею ваткою потрешь м╕сце, куди будешь колоти.

Д╤Д МИРОСЬ. А куди я буду колоти?

БАБЦЯ. Ось сюди. Потрешь, потрешь, а пот╕м отак-о шприцом - раз! Щоб голка глибше зайшла.

Д╤Д МИРОСЬ (тренуючись, без шприца). Раз... Раз...

БАБЦЯ. Почекай... (Подайе шприц.) Будешь колоти?

Д╤Д МИРОСЬ (узяв шприц, з жахом). Зараз?

БАБЦЯ. Йди за мною. (П╕дходить до столу, спира╓ться об ст╕л руками, обличчям до залу.) Заходи по заду.

Д╤Д МИРОСЬ. Зайшов.

БАБЦЯ. Ось це м╕сце добре потри. От так... (Показуйе, як треба терти стегно, ╕ у якому м╕сц╕.) ╤ пот╕м туди-раз!..

Д╤Д МИРОСЬ. Раз!..

БАБЦЯ. Потри спочатку!..

Д╤Д МИРОСЬ. А пот╕м - раз!.. (Старанно тре.)

БАБЦЯ. Ти що, усю мене збира╓шся натерти? З голови до п'ят?

Д╤Д МИРОСЬ. Зроблю, як треба.

БАБЦЯ. Роби "раз".

Д╤Д МИРОСЬ (прим╕рюючись). Роби "раз"!

БАБЦЯ. Ну?

Д╤Д МИРОСЬ. Роби "раз", роби "два", роби "три"...

БАБЦЯ. Ну?!

Д╤Д МИРОСЬ (замахуючись). Раз!..

БАБЦЯ. Ну ж-бо!

Д╤Д МИРОСЬ (замружуючись). Раз!.. (Заганя╓ шприц витиска╓ його вм╕ст, висмику, дивиться па порожн╕й ╕нструмент. Здивовано.) Зробив.

БАБЦЯ. Вже? Я й не почула. Треба потерти.

Д╤Д МИРОСЬ. Де?

БАБЦЯ. Там, де колов. Швидше!..

Д╤Д МИРОСЬ. Ось!.. Ось!.. Ось!.. (Тре.)

БАБЦЯ. От тепер почула. Забол╕ло, загуд╕ло!.. Ой-йой-йой! От дякую, от файний хлопчик... Який розумний хлопчику в мене...

Д╤Д МИРОСЬ (скромно). Та...

БАБЦЯ. Дякую. Дуже добре. Аж, який у мене парубок... Вм╕йе уколи робити...

Д╤Д МИРОСЬ. А що там вм╕ти? Раз - ╕ усе.

БАБЦЯ. Ти добре поiв? Може б, ще випив соб╕? Давай, я тоб╕ капустянки покладу, картопельки, ог╕рочка.

Д╤Д МИРОСЬ. Я б трохи вареник╕в.

БАБЦЯ. На здоров'ячко, Миросю. Iж на здоров'я. (Мацайе б╕к.) А що оце воно? Чого у мене тут мокро? Сп╕дниця мокра. Ти куди зробив укол?

Д╤Д МИРОСЬ. Туди.

БАБЦЯ. Куди - туди? Курв╕й сину! Т╕ куди зробив укол? ╤ воно ще женитися збира╓ться! Нав╕ть укол по-людськи зробити не може.

Д╤Д МИРОСЬ. Я ж не медична сестричка.

БАБЦЯ. Ти нав╕ть не медичний братик. Ти - як той... д╕агноз. Прийшов - на майеш!


Швидко заходить Олюся.


ОЛЮСЯ. Йдуть, йдуть! Так, молод╕, с╕дайте ближче, в╕зьм╕ться за руки.

БАБЦЯ. Та щоб я з таким молодим с╕ла?..

Д╤Д МИРОСЬ. Олено, в╕дчуваю, буде сварка.

БАБЦЯ. А, може, б╕йка?

ОЛЮСЯ. Нев╕домо, як вони будуть вас в╕тати. Л╕пше тримайтеся разом. Я з вами.


Заходять Петро ╕ Славко. Вбран╕ у б╕л╕ сорочки ╕ п╕джаки. Петро ставить б╕ля порогу коротку драбинку.


БАБЦЯ. А драбина нащо? У подарунок? Щоб нам зручн╕ше було на небо впинатися? Так нову прин╕с би. Свою. А ця драбина - моя.

ПЕТРО. Заспокойтеся, мамо. Я з ц╕йеi драбини, ровер на черешню почепив.

БАБЦЯ. Ровер? На черешню? Та х╕ба моя черешня - гараж?

ОЛЮСЯ. Славко, хай вони ╕дуть. Чи вам шкода?

ПЕТРО. Зв╕дтам його н╕хто не поцупить. Не лишати ж на двор╕! Хв╕ртка поломана, усе навст╕ж. А так н╕хто не здогада╓ться.

Д╤Д МИРОСЬ. Може, не п╕демо завтра до церкви?

БАБЦЯ. Ти краще би хв╕ртку направив, а н╕ж драбину до хати тягнути. Для чого вона тут?

ОЛЮСЯ. Дядько Петро, чи вам шкода?

ПЕТРО. Якщо вона на вулиц╕ буде стояти, хтось може взяти ii...

Д╤Д МИРОСЬ. Може, не п╕демо завтра до церкви?

БАБЦЯ. Хто?

Д╤Д МИРОСЬ. Той, хто допетра╓, що ровер на черешн╕. Яка ти нетямуща, Олено. Може, не п╕демо завтра до церкви?

БАБЦЯ. Ну, проходьте, с╕дайте. Файно одяглися. Тепер видно, що прийшли на святковий веч╕р. Хто скаже тост? Ти, Петро?

ПЕТРО. Спробую. Якщо не вийде, якщо мова моя вам не до вподоби, прошу не ображатися. Я буду говорити про те, що набол╕ло. Про те, що на серц╕, на душ╕, що голов╕ не да╓ спокою. Моiм думкам. Завтра ви збира╓теся до церкви. Ви так вир╕шили. Вам так хочеться.

ОЛЮСЯ. ╤ хай соб╕ ╕дуть. Чи вам шкода?

ПЕТРО. Ти подивишся ╕ поiдеш. А нам тут жити. Кожен день в╕татися з людьми. Раз на тиждень зустр╕чатися з священиком, ╕ знати, що за тво╓ю спиною шепочуться: це та родина, в котр╕й бабця... (Крутить пальцем б╕ля скрон╕.)

СЛАВКО. Я уявляю соб╕, який завтра буде вираз обличчя у попа. До нього йдуть дво╓ стареньких людей. В╕н дума╓, що то до спов╕д╕ або до причастя... А д╕д з бабою... Що? В╕нчатися! Святий отець за голову вхопиться. Залишиться наша церква без пастиря.

Д╤Д МИРОСЬ. Може, не п╕демо завтра до церкви?

БАБЦЯ. Миросю, ти ж казав, що коха╓шь мене. Ти мен╕ говорив?

ПЕТРО. Мамо, не см╕ш╕ть мене! Яка любов? Яка може бути любов у ваш╕ роки? Ну хоч де небудь таке було? Н╕хто нав╕ть не чув н╕ про то под╕бне в нашому сел╕. Я розум╕ю, наприклад, любов до внук╕в. Любов до д╕тей. Любов до домашн╕х тварин. Йе св╕й к╕т, ще й сус╕дський подобайеться. Це можна зрозум╕ти. Але про любов до внук╕в ╕ д╕тей ви чомусь не думайете. Про нас ви забули. Вас не ц╕кавить, яка ганьба впаде на наш╕ голови. Як нам дал╕ з такою ганьбою жити? Йе ще велика любов. Любов до р╕дно§ неньки. До батьк╕вщини. Це я розум╕ю ╕ в╕таю. Але тут, у наш╕й ситуац╕i, що ми майемо? Мамо, що ви робите?

Д╤Д МИРОСЬ. До церкви ми не п╕демо. Але мого кохання ти не руш!

БАБЦЯ. Що я вид╕ла в сво╓му житт╕? Робота, робота, робота. Степан мене до церкви не пов╕в. Розписалися, погуляли ╕ до роботи. Город, худоба, д╕ти. Ж╕нка повинна працювати. Д╕ти повиростали, чолов╕к п'╓, внук╕в - до мене. Бабця мусить працювати. Коли в╕дзначали юб╕лей колгоспу, стара Дануся Юркова сид╕ла за одним столом з головою. Бо ii пок╕йний чолов╕к був кращим комбайнером. А м╕й старий вар'ят з гор╕лки вмер, ╕ я через то нав╕ть в презид╕i не сид╕ла.

Д╤Д МИРОСЬ. Любов!.. Що ти в тому розум╕йеш?

ПЕТРО. Що? Ти щось хочешь сказати?

Д╤Д МИРОСЬ. Я кажу, добре, не п╕демо до церкви.

ПЕТРО. ╤ за те Богу дякувати.

БАБЦЯ. А до росп╕с╕?

Д╤Д МИРОСЬ. До росп╕с╕ п╕демо.

СЛАВКО. Оформити шлюб, як то кажуть, багато розуму не треба. Але так каже молодь. А вам нащо т╕ ф╕гл╕-м╕гл╕ потр╕бн╕? Що за цим сто§ть?

Д╤Д МИРОСЬ. З тво╓§ гори не видко.

СЛАВКО. Тату в╕рно казали. Нашу родину засм╕ють. Вам поставлять печатки в паспорт, а на нас ляже печать дов╕чноi ганьби. Вона буде ╕ на мен╕, ╕ на моiх д╕тях, ╕ на моiх майбутн╕х онуках.

ОЛЮСЯ. Славко, перестань видурюватися.

СЛАВКО. На тоб╕ т╕йеi ганьби не буде. Ти соб╕ поiдеш далеко. У ваш╕й столиц╕ ти - людина непом╕тна, там н╕кого не ц╕кавить, що твоя бабуся... Як би це мовити... Там, може, у вс╕х так╕ бабус╕.

ПЕТРО. А в нас живуть порядком. Вищ╕м законом. С╕мейними традиц╕ями, ╕ традиц╕i наш╕ сильн╕. Вони шануються, свято збер╕гаються, передаються ╕з покол╕ння в покол╕ння. На цих традиц╕ях м╕цно сто§ть повага молодших до старших. Стоiть непорушно. А ти, старе-дурне, вир╕шив порушити закон ╕ порядок наших предк╕в? Не вийде, д╕дусику, не вийде!

Д╤Д МИРОСЬ (р╕шуче). Ми п╕демо до шлюбу!

ОЛЮСЯ. Що вам, бабцю?

БАБЦЯ. Та бол╕ти почало. Н╕, л╕к╕в не треба, мен╕ вже краще.

СЛАВКО. Можна зробити так, щоб було см╕шно, можна. Ви хочете, бабцю, посм╕ятися з нас, з╕ всього св╕ту? Н╕хто до вас такого не робив, а ви зробите. Так, це буде см╕шно. Та ╓ одне невеличке питання. Ви будете см╕ятися чи з вас будуть см╕ятися?

БАБЦЯ. Чому ж ти мовчиш? Скажи хоч що-небудь. Що ти, як той тормоз?

Д╤Д МИРОСЬ. Рейестрац╕я буде. Буде - ╕ все.

СЛАВКО. Нащо вона вам? Ну для чого, на яку холеру вона вам здалася та рейестрац╕я? Ви любите нашу бабцю? Дуже добре. З трьох рок╕в? В╕таю.

Д╤Д МИРОСЬ. З двох з половиною.

СЛАВКО. Яка пам'ять! Ну ╕ люб╕ть, люб╕ть соб╕ на здоров'я. Ми вам пам'ятника за це поставимо. З надписом: "Так у нашому сел╕ н╕хто не любив. Це наш Дон К╕хот". В╕д якого нав╕ть песик вт╕к. Бо нема що iсти. Т╕льки для чого свою любов на глум виставляти? Ви ж свойе почуття в╕ддайете на см╕х, на знущання, я би нав╕ть сказав.

Д╤Д МИРОСЬ. Н╕чого я не в╕ддаю.

СЛАВКО. То я можу пояснити.

ОЛЮСЯ. Хочешь щось сказати - кажи!

СЛАВКО. Сама знайешь. Знайешь ╕ штовхайешь свою бабусю на людський глум. Це, сестричко дорога, непростимо!

ОЛЮСЯ. Що я знаю? Що ти в мене пальцем тикайешь? З своiми подружками так розмовляй! Я старша за тебе.

СЛАВКО. Я можу сказати. Не побоюся.

ПЕТРО. Славко, лиши!

ОЛЮСЯ. Н╕, нехай вже каже. Кажи, що ти там таке зна╓шь? Що заважайе наш╕й бабц╕ влаштувати свято?

СЛАВКО. Сказати? Але попереджаю: це правда, а вона н╕кому не сподобайеться.

ПЕТРО. Славко!

СЛАВКО. Ось в╕н хоче рейестрац╕i. А я не хочу щоб з мойеi бабц╕ пот╕м знущались, щоб ii ╕м'я згадували як анекдот. Я цього не хочу, ╕ цього не буде!

БАБЦЯ. Миросю, мабуть не треба ре╓страц╕i?

Д╤Д МИРОСЬ. Треба! Буде рейестрац╕я. Я-таки поведу тебе до шлюбу.

СЛАВКО. Не поведете! Я цього не дозволю.

Д╤Д МИРОСЬ. Поведу! Думайешь, як в тебе така куртка, то я тебе злякався?

СЛАВКО. Д╕ду, мовч╕ть л╕пше, бо зараз як вр╕жу межи оч╕!

ОЛЮСЯ. Та що ти тут розмахався! Чого розкричався? Страху тут напустив. Ну, говори, говори свою правду, говори!

СЛАВКО. А ти що, сама не знайешь? Не зна╓шь? (Петров╕.) Вона справд╕ не знайе. Тому ти нав╕ть не уявляешь, який ╜валт зд╕йметься. Вийдемо па подв╕р'я, я там тоб╕ скажу.

Д╤Д МИРОСЬ. Кажи при вс╕х. Я також хочу знати.

БАБЦЯ. Говори, Славку.

СЛАВКО (Олюс╕). В╕н хоче повести §§ до розписки. А наш╕й бабц╕ жити залишилось три м╕сяц╕.


Пауза.


ОЛЮСЯ. Як? Не може бути!

Д╤Д МИРОСЬ. Олено?..

СЛАВКО. Треба було л╕кар╕в про все розпитати, коли до л╕карн╕ приходила. А то: бабця хоче вт╕кти, треба iй допомогти!.. Геро§. А що в неi, який стан, що ii чекайе - про це знати не потр╕бно? Це дурниця? Три м╕сяц╕. Може, чотири. Вона точно сама не знала.

БАБЦЯ. Знала. Усе я знала.


Пауза.


Д╕д Мирось заметушився, кинувся до виходу.


БАБЦЯ. Миросю, куди ж ти?

Д╤Д МИРОСЬ. На дв╕р. Щось... (Водить рукою по грудях, живот╕.)


Д╕д Мирось виб╕гайе.


СЛАВКО. В╕д вареник╕в, не ╕накше. Ст╕льки вперти надурницю...

ОЛЮСЯ. Бабцю, р╕дна моя... Що ж робити?

ПЕТРО. Що робити? Т╕льки не до шлюбу йти, чи не так? Чекайте, мамо. Посидьте. Або приляжте, в╕дпочиньте. Славко, в╕дведи бабцю до л╕жка. Вт╕кла з л╕карн╕, зразу на город, дати курям, гусям, нагодувати свого кота, та ще й сус╕дського, з╕брати вечерю ╕ нарихтуватися йти до шлюбу!.. Це не людина, це... якась йеп╕дем╕я!

ОЛЮСЯ. Це наша бабуся. Така т╕льки в нас йе. Б╕льше н╕ в кого.

СЛАВКО. Ход╕мо. Треба в╕дпочити.

БАБЦЯ. Я тут посиджу.

СЛАВКО. Добре почува╓теся? Н╕чого не болить?

БАБЦЯ. А ти що - л╕кар? Наск╕льки я зрозум╕ла, ти, Петро, знайешь, що треба робити. Ну то кажи. А я послухаю.

ПЕТРО. А що тут говорити? Тут ╕ так усе ясно. Потр╕бно перш за все вир╕шити справу з╕ спадщиною. Кому д╕станеться цей будинок? Признаюся, гр╕шним д╕лом думав, що Олюся власне з ц╕йеi причини ╕ приiхала. Що ii батько послав. Виявилось, що Олюся не знала про висновок л╕кар╕в. Не знала про хворобу. Пробач мен╕, старому дурнев╕, що так про тебе подумав. Ти добра д╕вчина, сама вже мама, ╕ справд╕ при§хала в╕д щирого серця, за покликом душ╕. Але питання з╕стайеться в╕дкритим. Його треба вир╕шувати.

ОЛЮСЯ. Так ось чого ви допитувалися, хочу я тут жити чи н╕...

ПЕТРО. По закону спадко╓мц╕в два. Я ╕ тв╕й батько. Сини. За с╕мейним розпорядком ваш пок╕йний д╕д збудував мен╕ хату, а ця мала би бути мо╓му братов╕. Та часу з тих п╕р минуло немало. Багато чого зм╕нилося. Давно вже бабуся - законна хазяйка дому, в╕д ii слова тепер усе ╕ залежить.

БАБЦЯ. Ти б хот╕в, щоб д╕м з землею тоб╕ д╕сталися?

ПЕТРО. Ну не будуть вони тут жити, мамцю, не будуть! Вони ж люди м╕ськ╕, осв╕чен╕. Нащо iм земля? Захочуть приiхати на л╕то в гост╕, в╕дпочити, в л╕с по гриби, на р╕чку - прошу дуже. Ми ж родина. Але на земл╕ ╕ в хат╕ ма╓ бути господар. Звичайно, Олюсенько, тв╕й батько може вир╕шити хату продати.

БАБЦЯ. Нав╕що продавати?

ПЕТРО. То його право.

ОЛЮСЯ. Як же все це неприйемно. Ви говорите так, н╕би бабц╕ вже нема...

СЛАВКО. Бабця йе. Осьдечки вона, ╕ бабця може скласти запов╕т в╕д свого ╕мен╕. На св╕й розсуд. Бабцю, ви п╕дпише запов╕т, якщо вс╕йею родиною вир╕шимо, як ╕ що розд╕лити? Потр╕бно всього-на-всього поставити п╕дпис п╕д документом.

БАБЦЯ. Я хот╕ла поставити п╕дпис на ╕ншому документ╕.

СЛАВКО. Знову то§ само§!.. Нащо?! Уже казали, що це ╕ см╕шно, ╕ взагал╕ чорт знайе що.

ПЕТРО. Причому, не такий страшний чорт, яким його малюють. Що буде пот╕м, мамо? Що про вас будуть говорити, ви розум╕йете?

БАБЦЯ. Це ви не розум╕╓те. В╕н мене любив. Усе життя. Я хот╕ла хоч наостанок зробити йому при╓мн╕сть. Щоб в╕н хоч трошки у сво╓му житт╕ був щасливий. Щасливий з того, що якийсь м╕сяць-два я була йому шлюбною ж╕нкою.


Вб╕га╓ д╕д Мирось.


Д╤Д МИРОСЬ. Рейестрац╕я буде! Буде, Олено! Ми в╕зьмемо шлюб, незважаючи н╕ на що.

ОЛЮСЯ. Ото молодець! Мен╕ б, бабцю, такого жениха.

БАБЦЯ. Я п╕дпишу документа, якого ви хочете. П╕дпишу, згода. Але спершу ми з ним п╕дпишемо наше шлюбне св╕доцтво. Добре?

ПЕТРО. Так, так, так... Оце д╕ло. Тепер вже йе про що говорити, йе про що домовлятися.

СЛАВКО. А як же ж! А ти не зг╕дна?

ОЛЮСЯ. Т╕льки давайте швидше.

ПЕТРО. Гаразд. Звичайно. Як скласти документа, я знаю. Але для цього потр╕бна згода твого батька. Про те, що в╕н в╕дмовля╓ться в╕д свойеi частини спадщини.

ОЛЮСЯ. Ви ж пот╕м зможете вир╕шити це питання. Домовитися як брат з братом.

ПЕТРО. Н╕, це питання мусить бути вир╕шене зараз. Сьогодн╕. А завтра - оф╕ц╕йно оформимо. Оф╕ц╕йно оформимо завтра ╕ запов╕т, ╕ шлюб. Якщо ц╕ дво╓ молодих н╕як не можуть милуватися без печатки. От же, якщо тв╕й батько не проти, то ми складемо умову. Про те, що бабуся запов╕да╓ цей будинок мен╕ одному, оск╕льки м╕й брат на нього не претендуйе.

СЛАВКО. Батько не буде проти?

ОЛЮСЯ. Думаю, що н╕. Але треба його спитати.

СЛАВКО. Як ми його зараз спита╓мо?

ОЛЮСЯ. Спок╕йно. Можна подзвонити. По м╕жм╕ському. Вноч╕ дешевше.

СЛАВКО. Ти н╕би казала, що в╕н у в╕дрядженн╕.

ОЛЮСЯ. Нин╕ ввечер╕ мав повернутися.

ПЕТРО. Славко, бери велосипед ╕ гайда додому дзвонити. Скоренько.

СЛАВКО. А чому я? Чому не ти?

ПЕТРО. Ти - плем╕нник. Як будешь добре просити, в╕н тоб╕ не в╕дмовить.

СЛАВКО. А тоб╕?

ПЕТРО. А мен╕... Мен╕ треба грамотно скласти документ. Я маю зразок. (Д╕стайе з кишен╕ п╕джака папери).

СЛАВКО. Може, Олюся з╕ мною поiде? Поможе переконати батька.

ПЕТРО. Гарна думка. Т╕льки ровера не поламайте.

БАБЦЯ. Олюсю, не залишай мене. Мен╕ щось не дуже добре.

ОЛЮСЯ. Може, зробимо укол?

БАБЦЯ. Ми вже зробили. Б╕льше нема жодноi ампулки. Треба зранку скочити до аптеки.

ПЕТРО (Славков╕). Що йе?


Славко виходить, прихопивши драбину.


ПЕТРО. Ну, мамо, як ви себе почува╓те? Поки все йде добре.

БАБЦЯ. А ти не обдуришь нас, Петро?

ПЕТРО. Мамо, та що ви таке кажете! Завтра я домовлюся про машину. Поiдемо спочатку до нотар╕уса, а пот╕м - брати шлюб.

БАБЦЯ. Н╕, спочатку шлюб. А пот╕м - хоч на цвинтар.

ПЕТРО. Як скажете, мамо.


Вб╕га╓ Славко, тримайеться за око.


СЛАВКО. Тато, ровера нема!

ПЕТРО. Як? Не може бути!


Петро виб╕гайе.


ОЛЮСЯ. Що тоб╕, Славку?

СЛАВКО. Та хот╕в спитати. Питання старе як св╕т. Хто поставив грабл╕ зубцями на долину?

Д╤Д МИРОСЬ. Йой, що я наробив! В╕н же не зможе поiхати ╕ зателефонувати!

БАБЦЯ. Що ти кажешь? (Д╕д Мирось щось шепоче iй на вухо.) Б╕жи, Славцю, до батька ╕ скажи, що -- ровер у стодол╕.

СЛАВКО. То це ти, старий?


Славко виб╕га╓.


ОЛЮСЯ (весело). Це ви його туди? Для чого?

Д╤Д МИРОСЬ. А чого вони?.. Напатякали тут!.. Три м╕сяц╕, три м╕сяц╕... Може, чотири... Х╕ба можна про таке? Про таке взагал╕ нав╕ть згадувати не можна!.. Про таке н╕хто не може знати. Про те одному Богу в╕домо.

ОЛЮСЯ. Як же ви д╕сталися до ровера без драбини?

Д╤Д МИРОСЬ. А х╕ба я свойеi драбини не маю? Прин╕с.


Заходить Славко.


СЛАВКО. Я все зрозум╕в. Я тебе розкусив, д╕дочок. Тоб╕ дуже потр╕бна рейестрац╕я, так? У тебе що, без рейестрац╕i любов ск╕нчиться? Вона хвора, вона майе лежати, за нею повинн╕ л╕кар╕ наглядати, уколи iй робити!.. Для чого ви ii з л╕карн╕ висмикнули? З якою метою?

БАБЦЯ. Я сама вт╕кла. Не хочу лежати. Не потр╕бн╕ мен╕ л╕кар╕, коли вже ╕ так в╕домо, ск╕льки зосталося. А так хоч якась ╓ над╕я на майбутнйе.

СЛАВКО. А я вам скажу, що у нього на мисл╕. Йому для того потр╕бна рейестрац╕я, щоб в╕н як законний чолов╕к пот╕м... Ну, за три м╕сяц╕... М╕г прибрати до рук геть усе майно. Усю спадщину.

БАБЦЯ. Що? Що ти кажешь?

СЛАВКО. Те, що хата стане його власн╕стю, б╕льше - н╕ц.

БАБЦЯ. Миросю, про що в╕н торочить?

Д╤Д МИРОСЬ. Я? Н╕... Я... Та де!..

СЛАВКО. Ви ж наполягали, ╕ то вперто наполягали. Бабця вже ╕ так згодилася, щоб ви були разом. А ви приб╕гли: буде рейестрац╕я, буде!

Д╤Д МИРОСЬ. Слухай, хлопче, ти майешь характер, але ╕ я його маю.

СЛАВКО. А ровер нащо сховали? Щоб м╕й тато не поiхав ╕ не домовився з ii татом, х╕ба н╕?

Д╤Д МИРОСЬ. Олено, не в╕р тим фанабер╕ям.

СЛАВКО. Хочете сказати, що нав╕ть ╕ думки такоi не було? Що не хот╕ли би стати господарем зразу на дв╕ хати?

Д╤Д МИРОСЬ. Була думка. Чесно признаюся. Але то т╕льки думка. Вона сама по соб╕ до голови приходить.

СЛАВКО. Яка голова - так╕ й думки.

БАБЦЯ (з докором). Ой, Миросю, Миросю...

Д╤Д МИРОСЬ. Я за думки не в╕дпов╕даю. Я в╕дпов╕даю за своi слова. Я не казав, що хочу... Що це заради господарства...

БАБЦЯ. А щоб ти сказився!

Д╤Д МИРОСЬ. Добре. Я п╕шов. Аби ти знала, що мен╕ н╕ц не треба!


Д╕д Мирось виходить.


СЛАВКО. Бачьте? Йому н╕ц не треба - ╕ все. Вже по вес╕ллю!

БАБЦЯ. Як на мойе подв╕р'я ще раз прийде сус╕дський к╕т... В╕зьмешь за хатою цеглу...

ОЛЮСЯ. Неправда! Я не в╕рю. В╕н такого ╕ на гадц╕ не мав. ╤ ви не в╕рте, бабуню. Д╕д Мирось не знав, що ви тяжко хвор╕. Не знав, так само, як ╕ я. А вони знали. Нав╕що ти його образив?

СЛАВКО. Кого - його? Я образив? Що ти нервуйешься? Та ж в╕н змалку Богом ображений.

ОЛЮСЯ. Бабцю, ми його образили. Треба його повернути.

БАБЦЯ. П╕ди по нього, Олюсенько, п╕ди, внучечко. Але якщо в╕дмовиться прийти, то в╕зьмеш за хатою цеглу...

СЛАВКО. Добре, давайте я п╕йду. Якщо ти вважа╓шь, що то я його образив, п╕ду ╕ перепрошу, ╕ запрошу сюди. Що ти нервуйешь?

ОЛЮСЯ. Н╕! П╕йду я.

СЛАВКО. Добре. Ради Бога! Т╕льки давай наперед домовимось. Бо головне питання лишайеться не вир╕шеним.

ОЛЮСЯ. Головне питання одне. Дай iм хоч трохи пожити щасливо.

СЛАВКО. Та на здоров'я! Я хоч зараз поб╕жу до свого друга-сус╕да, домовлюся за машину, ╕ вранц╕ повезу молодих до розписки. Але п╕сля рейестрац╕i господарем усього бабиного хазяйства стане д╕д. Так чи н╕? Так чи н╕? Ти ж грамотна ╕ повинна хоч трохи знати закони.

БАБЦЯ. ╤ що то за кара? В чому я завинила? Господи, прости мене, нерозумну. Мат╕р Бож╕я!.. (Хреститься.)

СЛАВКО. Бабцю, ще буде час поговорити з Господом. А зробити треба - всього н╕чого. Якщо ми вже домовилися... То ти кажеш, батько не буде проти?

ОЛЮСЯ. Не буде, не буде в╕н проти. В╕н завтра-п╕слязавтра сам сюди при§де, якщо тв╕й батько зараз додзвониться ╕ скаже, в чому справа. Т╕льки дайте бабц╕ спок╕й. Хай вона хоч один-однис╕нький день побуде щаслива.

СЛАВКО. Вона ус╕ дн╕ буде щаслива. Я присягаюся, бабцю, що рано вранц╕ в╕двезу вас з д╕дом на ре╓страц╕ю. Але ви зараз поставите св╕й п╕дпис ось п╕д цим документом. (Д╕ста╓ папери).

БАБЦЯ. Що це?

СЛАВКО. Це дарча. На мойе ╕м'я. Коли ми вже домовились, що бабц╕на господарка переходить до нас з татом, то краще оформити дарчу. На мене. Дарча зразу визначайе одного хазяiна. Того, кому подароване майно. Решта спадкойемц╕в в╕дпадають. Якщо ви не проти, якщо зг╕дн╕, то п╕дписуйте - ╕ буде! ╤ досить розмов, сварок, досить бабиних гризот. А то ми влаштували тут зас╕дання Ради. Нав╕ть гидко. Хоч по телев╕зору показуй. Пробачте мен╕, бабцю, що я тут ст╕льки нагородив. (Подайе ручку.)

БАБЦЯ. Олюсю, що робити? П╕дписувати?

ОЛЮСЯ. Та п╕дписуйте вже! Хай вони нарешт╕ в╕дчепляться!

БАБЦЯ. Де ставити закорючку? (П╕дписуйе.)

СЛАВКО (бере пап╕р, не в╕рить власним очам). Так просто... Ч╕рк - ╕ все... Такий п╕дпис я б ╕ сам зум╕в поставити... Бабуню! Бабуню, я зараз же, вже б╕жу до свого друга домовлятися про машину.

БАБЦЯ. Н╕ч на двор╕.

СЛАВКО. Я його ╕ сонного п╕дн╕му. Я вас сам вранц╕ повезу на т╕й машин╕.

БАБЦЯ. Перше до юриста, а пот╕м па рейестрац╕ю?

СЛАВКО. Та ви що? Н╕! В╕дразу до шлюбу, т╕льки туди - ╕ по всьому, оформимо ваше с╕мейне щастя. До юриста - ╕ншим разом. До юриста я встигну.

БАБЦЯ. Славко, онучку, сходи наперед до д╕да. Поклич його. Вибачишься перед ним.

СЛАВКО. Добре, бабцю. Приведу живого чи мертвого. Об╕цяв женитися - то хай жениться! У наш╕й родин╕ закони тверд╕. Ми не дамо наших ж╕нок скривдити.

ОЛЮСЯ. Н╕. Л╕пше до д╕да п╕ду я.


Олюся ╕ Славко виходять.


Затемнення.


Д╤Я

П'ЯТА.

Ранок.


За в╕кном розвиднюйеться, сп╕вають п╕вн╕.

Д╤Д МИРОСЬ. Св╕та╓. Я н╕ч п╕д хатою просид╕в, дивився догори, думав... А на неб╕ з╕рок... Як би хтось гречки сипонув.

БАБЦЯ. Песик не з'являвся?

Д╤Д МИРОСЬ. То такий пес, я тоб╕ кажу... Бульби в╕н не iсть, моркви не iсть, капусти з буряком не в╕зьме. Я йому: Кашкете, май же розум. Мовчить. Дивиться. Т╕льки вуха нашорошу╓. Колись-то я з ним побалакав... ╤ пояснив йому економ╕чну ситуац╕ю. В╕н н╕ц не сказав, встав ╕ п╕шов. П╕шов, ╕ нема, ╕ нема, ╕ нема, ╕ п╕шов, ╕ нема, ╕ п╕шов... ╕ нема, ╕ нема, ╕ нема... ╕ нема, ╕ п╕шов, ╕ нема... А пот╕м прийшов, побув трохи ╕ знову п╕шов... ╤ ще раз прийшов. Подивився... ╤ як п╕шов, ╕ нема, ╕ п╕шов, ╕ п╕шов, ╕ п╕шов, ╕ нема, ╕ нема, ╕ нема, ╕ п╕шов, ╕ нема... ╕ нема, ╕ п╕шов, ╕ п╕шов, ╕ нема... ╤ п╕шов, ╕ нема, ╕ нема, ╕ п╕шов!.. (Дуже швидко.) ╤ вже б╕льше не прийшов.

БАБЦЯ. О тож.

Д╤Д МИРОСЬ (включив рад╕о, вимкнув, стиха засп╕вав). А може, завтра ти пройдеш ось тут, де в╕тер пелюстки колише... (Пауза. Дивиться у в╕кно.) Диви, диви, диви! Як гарно!

БАБЦЯ. Доброго ранку, Миросю.

Д╤Д МИРОСЬ. Хочеться, як же хочеться, щоби цей ранок був добрий. А що для цього треба? Молитися? До кого? Кому класти поклони?


Заходить Славко.


СЛАВКО. Тато iдуть ровером.

БАБЦЯ. Доброго ранку, Славко.

СЛАВКО. Не будемо поки йому н╕чого говорити. Послухайем, як╕ у нього справи.


Заходить Петро.


ПЕТРО. Ну, як ви тут без мене?

БАБЦЯ. Доброго ранку, Петрусю.

ПЕТРО. Я не додзвонився. Пищить та пищить, зривайеться. Так ц╕лий час ╕ крутив те ц╕дило.

СЛАВКО. А вже не треба.

ПЕТРО. Що не треба? Ти чого т╕шишься, як дурень цвяшком?

СЛАВКО. Все грайе, тато. Все -джаз. (Подайе йому пап╕р.)

ПЕТРО (прочитав). ╤ вона це п╕дписала? Як?

СЛАВКО. А так. Випадково.

ПЕТРО. Зв╕дки в тебе оф╕ц╕йний бланк? В╕дк╕ля цей пап╕р?

СЛАВКО. Давно мав.

БАБЦЯ. Славку, ти казав, якщо я п╕дпишу, то ти зразу в╕двезеш нас. Мене ╕ Мирося.

ПЕТРО. Куди?

СЛАВКО. Куди вони хочуть.

ПЕТРО. На чому повезешь?

СЛАВКО. На машин╕.

ПЕТРО. Яко§?

СЛАВКО. Тату, ви чого? На Василев╕. Та ж Василь Грицишин м╕й друг. Я до нього прийшов, в╕н каже: як╕ проблеми? Прийдешь, коли треба буде, чого вноч╕ приб╕г?

ПЕТРО. То йди до нього. Най п╕д'iжджайе.

СЛАВКО. Не зарано?

ПЕТРО. Пок╕ зберемося...

БАБЦЯ (рад╕сно, але з гримасою болю). Миросю!..

Д╤Д МИРОСЬ. Оленко!..


Славко забирайе в Петра документ ╕ виходить.


БАБЦЯ. Петро, ти н╕би якийсь не веселий.

ПЕТРО. Мамо, що сталося? Чого ви п╕дписали його пап╕р, а не м╕й?

Д╤Д МИРОСЬ. Та ж ти свого документу ще не дов╕в до пуття, а у нього все було готове. На гербовому папер╕.

ПЕТРО. Не тебе питаю.

БАБЦЯ. Яка р╕зниця? Ви ж дуже хот╕ли ц╕йеi хати? То й бер╕ть соб╕. Мен╕ для вас н╕чого не шкода. Яка р╕зниця?

ПЕТРО. Ну що значить "яка р╕зниця"?! Мамо, що ж ви робите! В╕н же молодий ╕ дурний. Йолоп! В╕н ╕ працювати не хоче, ╕ женитися не хоче. С╕м'я - це ж в╕дпов╕дальн╕сть. А йому - аби жити легко, аби голова не бол╕ла. Я маю бути хазяiном, мамо. Я! Щоб н╕чого не розвалилося, м╕цно стояло, ще й приумножувалося. Я б уже пот╕м сам розпод╕ляв, що й до чого, кому, що й ск╕льки дати. Розум╕╓те? Так було би найл╕пше. А ви н╕ц не розум╕йете!

БАБЦЯ. Б╕льше н╕чого п╕дписувати не буду.

Д╤Д МИРОСЬ. Так. Досить!

ПЕТРО. Та закрий пельку, не з тобою говорю! Чого пхайешься? Ще мен╕ один... Жених!


З к╕мнати з'являйеться Олюся.


ОЛЮСЯ. Що знову за крики? Доброго ранку, бабцю! (Ц╕луйе три рази.) Все буде добре.

БАБЦЯ. Ой, внучечко моя р╕днесенька! Вони не дадуть мен╕ спок╕йно вмерти!

ОЛЮСЯ. А ось ц╕ думки - геть! Я не в╕рю в те, що л╕кар╕ сказали. Поки ми жив╕ - будемо боротися. Будемо любити, женитися, гуляти, п╕сн╕ сп╕вати. Так чи н╕? Де Славко? П╕шов по машину?

Д╤Д МИРОСЬ. П╕шов. Щойно.

ОЛЮСЯ. Щойно? Та ж машина вже давно мала тут бути. В╕н в╕дходив, коли я ще спати не лягала.

БАБЦЯ. Ход╕мо на дв╕р. На св╕же пов╕тря. Може, там мен╕ полегшайе.

ПЕТРО. Давно пора. Ск╕льки можна тут сид╕ти ╕ мучитись? Там ╕ машину почека╓мо.


БАБЦЯ п╕дходить до рад╕о, вмика╓. Чути голос диктора: "Доброго ранку, шановн╕ слухач╕. Почина╓мо програму передач нового дня прац╕ ╕ в╕дпочинку". Звучить музика. Бабця злегка пританцьову╓. Петро п╕дходить, вимика╓ рад╕о.


ПЕТРО. ╤демо, мамо. Олюс╕о, поможи бабц╕.


Ус╕ йдуть до виходу. Бабця з Олюсею виходять.


Петро подайе д╕дов╕ знак залишитися.


Д╤Д МИРОСЬ. О, чуйешь? Машина гуде.

ПЕТРО. Ну, д╕ду, що будемо робити?

Д╤Д МИРОСЬ. Так поiдемо ж!

ПЕТРО. Куди? Старий, та ти хоч щось розум╕╓шь у цьому життя? Ти що, не бачишь, як iй погано?

Д╤Д МИРОСЬ. За раз ступимо до аптеки.

ПЕТРО. Ти зна╓шь, як╕ л╕ки купувати, так? Може, ти доктор? Профессор? Вм╕йешь уколи робити?

Д╤Д МИРОСЬ. Таки трохи вм╕ю.

ПЕТРО. Так от. Я дзвонив з дому до л╕карн╕, де бабця лежала. Там сказали, що ii треба терм╕ново, чуйеш, терм╕ново, негайно!... Госп╕тал╕зувати. Але в них нема машини. Чи зламалася, чи бензин ск╕нчився, чи шофера нема... Ну, як завжди, чогось нема. От ╕ не можуть приiхати, кажуть: вез╕ть сам╕. Це ми зараз ╕ зробимо.

Д╤Д МИРОСЬ. Як же так?..

ПЕТРО. Для ii нормального самопочування зараз важливо т╕льки так.

Д╤Д МИРОСЬ. Ви ж казали...

ПЕТРО. А л╕кар╕ сказали ╕нше. Чи ти не бачив, як ii зранку скрутило?

Д╤Д МИРОСЬ. Я поiду з нею.

ПЕТРО. З нею поiду я. Я ii син. Я повинен знову покласти ii до л╕карн╕.

Д╤Д МИРОСЬ. Дай хоч попрощатися...

ПЕТРО. Н╕яких прощань. Нав╕що ще б╕льше ii засмучувати? Ти хочешь, щоб iй ще г╕рше стало? Для чого прощатися? Нема чого прощатися, д╕ду. Я в л╕карн╕ домовлюся, щоб ii пом╕стили в окрему палату. Розум╕йешь? У окрему палату! Пот╕м у цю ж палату покладуть ╕ тебе. Пот╕м я усе влаштую, ╕ ви будете разом, ╕ там вже вир╕шите, що вам дал╕ робити. Б╕гти до церкви чи до загсу, чи ще де подал╕. Згоден? Я ж пропоную тоб╕, як той казав, реальну справу.

Д╤Д МИРОСЬ. А не брешешь?

ПЕТРО. Але там треба буде дещо... Зараз без цього - ан╕ кроку. Майешь грош╕?

Д╤Д МИРОСЬ. Маю. Ус╕ в╕ддам.

ПЕТРО. А то молодець! Ото, я розум╕ю, козак!

Д╤Д МИРОСЬ. Машина п╕д'iхала.

ПЕТРО. Сиди тут. Чекай на мене. Я приiду, усе розпов╕м. Бувай.


Петро виходить.


Д╕д Мирось схвильовано ходить, дивиться у в╕кно.


Швидко заходить Славко.


СЛАВКО. Д╕ду, не переживайте. С╕дайте. Все буде люкс.

Д╤Д МИРОСЬ. Та я що? Я - н╕чого...

СЛАВКО. Може, вип'йемо трохи? За бабцино здоров'я? Чи ви не хочте?


С╕дають до столу. Вб╕га╓ Олюся.


ОЛЮСЯ. А ти чого тут сидиш?

СЛАВКО. А куди мен╕ йти? Я це все маю. То ж моя хата.

ОЛЮСЯ. А-а! Ну так, певно, що так... Ти вже знайешь, що тв╕й батько вир╕шив в╕дправити бабцю назад до л╕карн╕?

СЛАВКО. Як що батько так вир╕шив, то я перечити не можу. Йому видн╕ше. Я вважаю, в╕н правильно вир╕шив. Бабц╕ стайе все г╕рше ╕ г╕рше. За нею повинен бути медичний нагляд.

ОЛЮСЯ (збирайе своi реч╕, бабцин╕, знаходить аптечку). Я iду з нею. Прощавай, братику. Бог дасть, може, не побачимось!

СЛАВКО. Ну, нав╕що так, Олюсю? Що за нерви? До чого ви, ж╕нки, нервовий люд. Я ж також хочу як краще. Вс╕ хот╕ли як краще. Вс╕. Приiзд╕ть до нас у гост╕ на л╕то. З дочкою. Завжди будемо рад╕.

ОЛЮСЯ. На все добре.


Олюся виходить.


Д╤Д МИРОСЬ. Так що... (Розводить руками.)


Пауза.


Д╕д дивиться у в╕кно.


Славко наливайе, пот╕м бере д╕да п╕д руку, п╕дводить до столу.


СЛАВКО (п╕дняв чарку). Ну, вйо, бо дощ!..


Пов╕льно заходить Петро.


ПЕТРО. Вони не захот╕ли, щоб я з ними iхав.

Д╤Д МИРОСЬ. Як то, Петро?

ПЕТРО. Залишили мене. Сказали, що сам╕ впораються.

Д╤Д МИРОСЬ. Ти ж об╕цяв... Що домовишся... Щоб у окрему палату... Щоб я з нею...

ПЕТРО. Ну, так вийшло. Вона не схот╕ла, щоб я iхав з нею в то╕ машин╕. Як я можу перечити матер╕? Сваритися з нею, чи що? Так, я об╕цяв. Але не вийшло. Не переживай, д╕ду. Усе зробиться. Усе в наших силах. Домовимось. Завтра поiдемо ╕ все влаштуйемо. Не переживай.

СЛАВКО. С╕даймо. Треба випити, закусити, заспокоiтися. Вс╕ перенервували. Н╕чка видалася ще та! Я нав╕ть на роботу не п╕шов!.. Але ж яка бабця в нас, правда, тату? Однак я зараз хочу випити не за неi. За неi ми ще випйемо, ╕ не раз. Я хочу п╕дняти чарку за вас, д╕ду.

ПЕТРО. Так, д╕ду, ти - хлоп перша кляса! Не чекав я в╕д тебе такого.

СЛАВКО. Герой! Справжн╕й козак. За вас, д╕ду!

ПЕТРО. За вас!

Д╤Д МИРОСЬ. За любов.

ПЕТРО. Дай Боже!

СЛАВКО. Хай живе ╕ пасеться.


П'ють.


Д╤Д МИРОСЬ (захм╕л╕вши). Ще кажуть, у нас нема письменник╕в!.. А Тарас? (Стука╓ кулаком по стол╕.)

СЛАВКО. Та хто каже? Кого ви слуха╓те?

Д╤Д МИРОСЬ. Я знаю, хто... (Наливайе).

ПЕТРО. Що вони розум╕ють?

СЛАВКО. Та в нас!.. Та ми ще - ого-го! Будут вид╕ти!

ПЕТРО. Я вам так скажу, хлопц╕. Якщо в людини йе твердий характер, то вона вже майе чим гор... гор... гордитися.

СЛАВКО (протяжно, неголосно). Ой на го-о-ор╕ та й женц╕ жнуть!


Петро п╕дхоплюйе. Д╕д Мирось також хоче п╕дсп╕вати, але поперхнувся.


В╕н п╕дходить до в╕кна, плеч╕ його здригаються в╕н ридання.


Славко ╕ Петро сп╕вають на два голоси.


К╤НЕЦЬ


Липень 1998 р. м. С╕мферополь


49