# Рубаи - руба╖ (укр.)

Владимир Иванович Ящук

Руба╖


Пересп╕ви з Омара Хайяма


***

Весь в╕чний рух у Всесв╕т╕ - це ми.

В очах п╕знання ╓ з╕ниця - ми.

Неначе перстень, цей яскравий св╕т,

Найб╕льш коштовний в ньому кам╕нь - ми.


***


Трима╓ землю Бик споконв╕к╕в,

А угор╕ Т╕лець всевладно с╕в.

Поглянь очима розуму - й побач:

М╕ж цих бик╕в пасеться гурт осл╕в.


***


На долю - мачуху лиху - не нар╕кай,

А краще в келиху вина втопи в╕дчай,

Хай виноградна сила нас вт╕ша╓

Й нап╕й струму╓, як весни ручай.


***


Усе минеться - ╕ чудес не жди,

Наш дух полишить т╕ло назавжди,

А прах ╕з глиною згодиться гончарю -

Й наллють у глечики нов╕ меди.


***


Багато друз╕в гуртувать не см╕й,

╥х лестощ╕ - отруйливий нап╕й.

Отож тепер, ╖й-право, начувайся:

Комусь дов╕рився - а в╕н же ворог тв╕й.


***


З ус╕х, хто вирушив в останню путь,

Н╕кого не вдалося повернуть.

Отож в старому караван-сара╖

Чогось-бо на прощання не забудь.


***


Краще будь ти злидар, зголодн╕лий крад╕й,

Н╕ж лакуза ╕з блазнем навпереб╕й.

Краще гризти маслак, н╕ж впиватись вином

За столом, де пану╓ владар-багат╕й.


***


Життя минуло - гр╕ш йому ц╕на,

Зн╕кчемн╕в подих - ╕ самотина

Пита╓ за в╕дступництво й гр╕хи,

За все ганебне: 'В т╕м твоя вина?'


***


То доля пестить - я немов ем╕р,

То нид╕ю, обшарпаний, як зв╕р.

Рад╕й намарне чи спивай журбу,

Та дол╕ не ставай наперек╕р.


***


Печал╕ кв╕т у серц╕ не плекай,

Натом╕сть насолодам потурай,

Вино шануй, бажанням п╕дкорись,

Бо вже тв╕й день ╕де за небокрай.


***


Ви, в мудрост╕ явивши щедрий хист,

До знань нових споруджували м╕ст,

Однак ╕ вам несила вийти з ноч╕

Тих злих казок, яких збагнули зм╕ст.


***


Пощо страждання, сумн╕ви ╕ гн╕в?

Щоб назбирати золота-скарб╕в?

Допоки подих тв╕й не скрижан╕в,

Потрать ╖х з друзями, не дай на ворог╕в.


***


Коли, коханням створений на св╕т,

Отримав я любов╕ первоцв╕т,

То вир╕шив плекати думи серця -

Й п╕знав я духу трепетний пол╕т.


***


У судний день, либонь, не буде зла:

Якщо твоя душа всякчас жила

Високим, чистим, добрим ╕ святим,

Тоб╕ воздасться слава й похвала.


***


Ск╕нчилась книга юност╕. Як жаль...

Весна сповита у зими вуаль,

А птаха радост╕, що молод╕стю звалась,

Назавжди в╕длет╕ла в синю даль.


***


Твою н╕коли не збагну канву,

В узори нитку виткавши нову.

Однак роблю все з трепетом над╕╖,

Бо в милосерд╕ я тво╖м живу.


***


Бажань сво╖х осилить не зум╕в,

Страждав од вчинк╕в, од порожн╕х сл╕в.

╤ нав╕ть, може, ти мен╕ пробачиш,

Та соромно за все, що я чинив.


***


Щоб ми висок╕ здужали щабл╕,

До знань нас прилучали вчител╕.

Але к╕нець ц╕й пов╕ст╕ один:

Прийшли з ╕мли й розтанемо в ╕мл╕.


***


Ходжо! Прохань дослухайся хоч раз -

Помовч, дозволь звершити нам намаз.

Йдемо ми прямо, а ти бачиш криво -

Тво╖ поради зовс╕м не для нас.


***


Живи сто л╕т чи й сотню не одну,

Не оминеш сумну трясовину:

Чи ти ем╕р, чи ринковий б╕дняк -

Геть-чисто вс╕м складуть одну ц╕ну.


***


Не зн╕чуйся, як ла╓ падишах,

Бо все - минуще й перетл╕╓ в прах.

Нехай ця мить у радощах мине -

╤ на душ╕ не закляка╓ страх.


***


Обачним бувши, нав╕ть од забав

Оч╕куй п╕дступ╕в ╕ зла не без п╕дстав...

Не ╖ж халву, що доля п╕дсува╓, -

Тв╕й недруг в н╕й отруту п╕дм╕шав.


***


Ти бачив св╕т, та все, що вздр╕в, - н╕що.

╤ все, що мовив ╕ почув, - н╕що.

╤ те, що св╕т ти об╕йшов, - н╕що.

Якщо лиш дома сновигав, - н╕що.


***


╤ трав, ╕ кв╕т╕в ма╓во густе,

Немов вино, п'янить нас, а проте

Ц╕каво б знати, хто той кв╕т побачить,

Що з твого й мого праху проросте.


***


Нумо, випиймо вс╕! В мить розваг ╕ ут╕х

Хай звучать славосл╕в'я вину й щирий см╕х,

А до судного дня, як колись в╕н настане,

В╕рог╕дно, забудуть маленький наш гр╕х.


***


Гр╕х ╕ прощення - мов нерозлучн╕ брати,

Тож дарма од гр╕ха так пройма╓шся ти,

Свою душу й сумл╕ння гн╕тиш до розпуки.

Якщо ти не згр╕шив - хто й за в╕що простить?


***


Б╕ля замку, який п╕дпирав небозв╕д

╤ колись владар╕в возвеличував р╕д,

Я побачив, як горлиця сумно кричала:

"Де згубився ваш сл╕д? Де згубився ваш сл╕д?"


***


Чом, Хайяме, карта╓ш себе за гр╕хи?

Благочин на показ - це природа пихи.

╤ спокути не буде, якщо безгр╕ховний,

Тож наповнюй вином спорожн╕л╕ м╕хи.


***


Чи користь ╓, що ми в цей св╕т прийшли?

Чи всл╕д хтось скаже слово похвали?

О, як багато люду спопел╕ло,

Та чи знайдеш хоч пригорщу золи.


***


Шейх блудниц╕ сказав: "Ти сп'ян╕ла й авжеж

У тенета ще б╕льших спокус попадеш".

Та згодилась: "Це правда. Та чесно з╕знайся,

Чи такий ти, якого ╕з себе вда╓ш?"


***


Якщо славу здобув - ти см╕шний славолюб.

А в т╕н╕ - п╕дозр╕лий, немов душогуб.

Хто б не був, тоб╕ краще н╕кого не знати -

╤ п╕знати себе не давай нав╕друб.


***


Знов кв╕ту╓ весна. Принеси-но вина!

Що нам самотина? Принеси-но вина!

Смерть лашту╓ засаду - вс╕м знана вона.

Лиш в коханн╕ й вин╕ нас чека та╖на.


***


Сотн╕ пасток ти ставиш мен╕ на пут╕,

Хоч н╕куди не йди ╕ сиди взаперт╕.

Все погрози звучать: покара╓ш, уб'╓ш...

Та чи варто боятись чогось у житт╕?


***


Слава зробить ╕з тебе пихате цабе,

А в╕длюдька в кутку - т╕нь п╕дозр погребе.

Хто ти? Хизр чи ╤льяс - буде краще для тебе,

Щоб не знав ти н╕кого й не знали тебе.


***


Я жадав би, щоб Бог перейнакшив ц╕ дн╕

╤ з безвиход╕ вих╕д вказав в далин╕,

У пророцьких писаннях ╕м'я мо╓ витер

╤ зм╕нив сво╖м та╖нством долю мен╕.


***


Нащо, келих наливши, трима╓ш Коран?

Ти ж зм╕няв благочестя на луду й обман

╤ п╕д цим небозводом величним та св╕тлим

Лиш ганьбиш непорочне ╕м'я мусульман.


***


Веселись, бо не видно стражданням к╕нця.

Що ти зм╕ниш, як смуток припнеш до лиця?

Т╕ цеглини, що вил╕плять з праху твойого,

Стануть домом, щоб ╕ншим з╕гр╕ти серця.


***


Не тремти в павутинн╕ невдач ╕ знегод,

А нектари спивай ╕з кв╕ток насолод.

Потурай пота╓мним жаданням сво╖м,

Бо страшенно короткий оцей еп╕зод.


***


Ти спогорда п╕шов - повернувся повзком.

Вже й наймення тво╓ призабули кругом.

Н╕гт╕ схожими стали на справжн╕ копита,

А с╕дниц╕ тво╖ ознаймились хвостом.


***


Ми п╕д зводом небес мовчазн╕ блукач╕,

Потамуймо, Хайяме, жал╕ ╕ плач╕,

Нас, мов бульки вина, ╕з барила життя

Виночерп╕й предв╕чний забрав тисяч╕.


***


Хай сп'ян╕лим назвуть - я до того мастак,

Хай верзуть, що ф╕гляр, баламут ╕ лайдак.

Я - це я. ╤ баз╕кайте, що вам завгодно.

Я зостанусь Хайямом. Во╕стину так.


***


Кажуть: гур╕╖ будуть, ╕ мед, ╕ вино, -

Так принадами раю нас ваблять давно.

Тож з╕ мною всякчас ╕ кохана, ╕ келих,

Бо до цього прийти нам дано все одно.


***


Коли втрапиш до мудрого гурту осл╕в,

Стати схожим на них постарайся без сл╕в.

Адже, хто не осел, того ц╕ недотепи

Звинуватять у тому, що чинить п╕дрив.


***


Запов╕т м╕й - кохання, н╕як не Коран,

Я муравлик-трудяга, а не Сулейман,

Ви знайдете в мен╕ т╕льки щоки збл╕дн╕л╕

╤ сорочку просту - не шовки й не сап'ян.


***


Год╕ ревно молитись. Неси-но вино,

Добру славу забудь, зажбурни у багно,

Свою долю однак за под╕л не сп╕йма╓ш,

Хоч красуню, сп'ян╕вши, торкни за стегно.


***


Чашу цю мудрец╕ не втомились хвалить.

╤ закохан╕ з нею вщасливлюють мить.

А гончар незбагненний цю чашу чудову

Л╕пить т╕льки для того, щоб знову розбить.


***


З обертання гончарного круга час╕в

Щось збагнув т╕льки той, хто учен╕сть пос╕в,

Або п'яний, що звичний до оберт╕в св╕ту,

Заверткого як для нетверезих гол╕в.


***


Пекла й раю нема╓, о серце мо╓!

З небуття не повернешся, серце мо╓!

╤ не треба над╕ятись, серце мо╓!

╤ не варто боятися, серце мо╓!


***


За кохання хай лають мене надовкруг.

Але що мен╕ вс╕? Ти - кохана ╕ друг!

Чистий трунок кохання лиш мужа зц╕ля╓,

А ханж╕ в╕н приносить стражденний недуг.


***


Джерело ми розваги ╕ смутку копна,

В нас - всевишн╕й живе ╕ живе сатана,

Бо людина, як св╕т цей, багатоман╕тна,

Ми - провалля ╕ ми ж таки - височина!


***


Не мол╕льником-гр╕шником будь на земл╕,

А рад╕ючим гр╕шником будь на земл╕.

╤ оск╕льки життя наше сплине митт╓во,

Балакучим дотепником будь на земл╕.


***


П'ю я в м╕ру, тож розумом завжди сповна.

П'ю жагуче в╕д досв╕тку ╕ дотемна.

Ти, святеннику, вт╕шений т╕льки собою,

Я ж себе забуваю, напившись вина.


***


Вс╕ держави скоривши, велик╕ й мал╕,

Вс╕ народи знеславивши у кабал╕,

Ти не станеш, великий владарю, безсмертним -

Тв╕й набуток др╕бний: три аршини земл╕.


***


Вчений муж, що мудр╕ший самого мулли,

За обман заслугову╓ т╕льки хули.

Той же, слово у кого м╕цн╕ше скали,

Г╕дний - б╕льш як за мудр╕сть - ╕ чест╕, й хвали.


***


Весь оцей небозв╕д вида╓ться мен╕

Мов великий л╕хтар ╕з вогнем в вишин╕,

Той вогонь - наше сонце, а св╕т - н╕би сцена,

Ми - немовби танцююч╕ т╕н╕ см╕шн╕.


***


Крайка син╕х небес, яку час обмина,

Перекинута, буц╕мто чаша вина.

Кружеля╓ по колу, вд╕ляючи в╕ку,

╤ тебе не мине, не забуде вона.


***


Твою просьбу "не пий!" я втямки не беру,

Здавна добре засво╖в я мудр╕сть стару:

Жодний зас╕б не зц╕лить од прикрощ╕в св╕ту,

Т╕льки кров винограду л╕ку╓ хандру.


***


Сад, кохана ╕ добре вино про запас -

Ось м╕й рай, без яскравих принад ╕ окрас.

Та й хто зна, яка буде небесна кра╖на?

Рай земний якнайдовше хай раду╓ нас.


***


В╕д красун╕ сво╓╖ очей не в╕дводь,

Сад кохання й розваг дарував вам господь.

Адже доля безжальна - в потр╕бну годину,

Мов сорочку, ╕з тебе з╕рве твою плоть.


***


Це б╕да, якщо пристрасть ╕з серця п╕шла

╤ жадання кохати згор╕ло дотла.

День без мр╕╖ про щастя - тьмян╕ший, с╕р╕ший,

Н╕ж цей день, що його огорнула ╕мла.


***


Передв╕сник усього на св╕т╕ - любов,

Перше слово, що юн╕сть промовить, - любов.

Б╕долахо, що тонкощ╕в цього не зв╕дав,

Знай, що сутн╕сть усього живого - любов.


***


Та╓мницю вв╕ряю я вол╕ тво╖й,

В н╕й розглед╕ти н╕жн╕сть ╕ смуток зум╕й:

Я у прах перейду ╕з любов'ю до тебе

╤ постану ╕з праху в любов╕ свят╕й.


***


Я кохаю тебе до нап╕взабуття,

Св╕тло зору мого, кв╕т мого почуття...

Чи бува над життя щось дорожче на св╕т╕?

Ти для мене дорожча самого життя.


***


Ще в кишенях достатньо бряжчить др╕бняк╕в,

Та не лий б╕льш вина ╕ вмовляючих сл╕в,

Я впивався вином, щоби серце хмел╕ло,

А тепер я не п'ю, бо в╕д тебе сп'ян╕в.


***


Як зц╕лити недугу, завжди зна╓ш Ти,

Як╕ л╕ки рятунок несуть, зна╓ш Ти.

Я пов╕дав би чесно про рани сердечн╕,

Але, знавши про все, ╕ про це зна╓ш Ти.


***


Хто ти - гр╕шник? брехун? - все одно повернись.

Чи безбожник, чи ╕дол╕в жрець - повернись,

Не давай опос╕сти себе безнад╕╖,

А, покаявшись щиро, таки повернись.


***


Ти, красу ув╕бравши лан╕в золотих,

За м╕храба гарн╕ша ╕з храму святих,

Тебе мат╕нка змалечку амброю мила,

Дом╕шавши до не╖ кровинок мо╖х.


***


Чорне пасмо волосся затьмарило св╕т,

А вуста в тебе н╕жн╕, як персика цв╕т,

А тв╕й точений стан я зр╕вняв з кипарисом.

Кипарис запишався на тисячу л╕т.


***


Серцем св╕тла в коханих очах зачерпнем.

Цього сяйва позбавлений став би сл╕пцем.

Ви йому пов╕домте, що ╓ таке св╕тло, -

Й слово тих, хто страждають, обпалить вогнем.


***


Я все зло мо╖х дн╕в об╕йду-обмину,

Бо кохану я маю - ╓дину-одну...

Хоча п'яний - до сл╕в мудрец╕в глухуватий,

Але ц╕ словеса я, звичайно, збагну!


***


В╕сть Аллаха в наш св╕т су╓ти - це ж бо ти!

╤ вз╕рець доброчесност╕ та красоти - це ж бо ти!

Св╕т без тебе для серця не вартий н╕чого.

В╕щий знак, як до мр╕╖ д╕йти, - це ж бо ти!


***


Ти, хто св╕т цей створив, - небувалу з споруд,

╤ в людин╕, ╕ в твар╕ ув╕чнив св╕й труд.

Тож правитель ╕ раб, випивака й тверезий -

Вс╕ ми - в правд╕ Тво╖й. Ти - ╓диний наш Суд.


***


У ваганнях п╕дтримай мене ╕ порадь,

Сколупни з недолугого слова печать.

Якщо в сил╕ ослабну ╕ в мов╕ поблякну,

То мене надиха╓ Твоя благодать.


***


Я пиячив, гуляв - не гр╕шити не м╕г,

Хоч страждав, але праглося ╕нших ут╕х...

Та в╕домо: н╕кчема прийде з покаянням -

╤ всевишн╕й в╕дпустить увесь його гр╕х.


***


Кохання - б╕да, та б╕да неспроста -

з вол╕ Аллаха.

Нав╕що ж ганьбити все те, що зроста -

з вол╕ Аллаха.

╤ зло нев╕дмивне, й свята чистота -

з вол╕ Аллаха.

За що ж нам до Суду в╕дкрит╕ врата -

з вол╕ Аллаха?


***


Дню новий! П╕алу дай з ╕скристим вином,

Келих добро╖ слави в╕дкину притьмом...

Що нам мр╕я-химера? Я прагну вже зараз

К╕с д╕вочих, мов струн, доторкатись перстом.


***


Навесн╕ переддосв╕та йди до струмка

╤з т╕╓ю, котра твому серцю близька.

Трунком ранку впивайся - ╕ серце зв╕льни

В╕д примар ╕ всього, чим життя нас ляка.


***


Пелюстками троянда знадливо ряхтить,

Ця краса в солов'╖ному сп╕в╕ бринить.

Не проходь неуважно, - троянда кв╕ту╓

Й нас чару╓, на жаль, т╕льки мить, т╕льки мить.


***


Н╕ч - ╕ бризки з╕рок, що летять невпопад

Вогнеликими кв╕тами в стишений сад.

╤ на подив - прям╕с╕нько в келих мен╕.

Я тим бризкам ╕скристим нечувано рад.


***


Хай зц╕ля╓ вино в╕д сердечних недуг,

Добрий радник в печал╕ ╕ в смутков╕ - друг.

Л╕пше - мр╕╖ вп╕дпитку ╕ п'ян╕ омани,

Н╕ж журливо-злов╕сний оцей небокруг.


***


Я в тенета кохання попав залюбки -

Не в╕д вин захмел╕в, а в╕д нього ж таки...

Глузд тверезий покро╖в халат благочестя,

Т╕льки ж доля порвала його на шматки.


***


Ми забули ╕ клятви, й слова каяття -

╥х згадати не годен н╕хто до пуття.

Але нас не картай: ми нестямн╕ й сп'ян╕л╕

Не вином, а коханням, жагою життя.


***


Ти - неначе троянда ╕ сонячна рань,

Ти - порадник, ╕ друг, ╕ пов╕рник жадань.

Лиш вино, лиш вино пересилити може

╤ ядуху печал╕, й отруту ридань.


***


В спод╕ваннях - п╕дтримка ╕ в скрут╕ - заслон,

Ти ц╕нн╕ше в╕дзнак вс╕х, скарб╕в ╕ корон,

Як же можна, ╖й-право, ц╕ л╕ки чудов╕

Закупорити корком см╕шних заборон.


***


╤ старому, й малому вготовлено час

В╕д╕йти в небуття - так бува раз у раз.

Що тут вд╕╓ш, нам св╕т цей дають ненадовго, -

Й нас не стане, ╕ тих, хто прийдуть п╕сля нас.


***


Все на св╕т╕ хистке - л╕т на сто чи на мить.

Ще до того ж багато ╕ ганджу та╖ть!

Чи не краще вже сущим вважати незриме,

А примарним усе, що довкола сто╖ть?


***


Вуст тво╖х незр╕внянний, жаданий карм╕н.

Ти п╕шла - ╕ мене прирекла на загин.

Хто в ковчез╕ сховався, як Ной в╕д потопу,

Той у вир╕ кохання вц╕л╕╓ один.


***


Чи потвора, чи красень - а пристрасть одна,

Аж до пекла спровадити здатна вона.

Тож закоханим байдуже, що в них за одяг

╤ яке небеса ╖м шатро напина.


***


Я др╕мав, хтось схилився до вуха мен╕:

"Год╕ спати, не стр╕неш удачу вв╕ сн╕.

Що валятися - наче на смертному одр╕,

Прийде час - ╕ сво╓ ще в╕длежиш в трун╕".


***


У кохано╖ оч╕, вуста ╕ чоло -

Зроду-в╕ку н╕ в кого таких не було...

Я ╕ слова не вимовлю, скутий жагою,

А ось поруч ц╕люще, живе джерело.


***


В╕длуна╓ ╕м'я тво╓, н╕би зурна.

Не сумуй, хай ут╕шить горнятко вина,

╤ до того, як т╕ло тво╓ стане тл╕ном,

Вт╕ха з милою буде як в╕чна весна.


***


О всевишн╕й, несила терп╕ти життя,

Бо в╕д злидн╕в та горя нема укриття.

Ти з буття небуття учиня╓ш ум╕ло,

То й мене ув╕льни в╕д такого буття.


***


Де ви д╕лись, шанован╕ мною дядьки?

Лиш вино - м╕й товариш, один на в╕ки.

Тож тримайся за ручку, п╕дносячи глека,

Як н╕кому не треба тв╕й потиск руки.


***


В день, коли загнуздали небес скакуна

╤ суз╕р'ям та зорям дали ╕мена,

Коли дол╕ людськ╕ записали в скрижал╕,

Ми впокорен╕ стали. Не наша вина.


***


Я на схил╕ рок╕в зажадав каяття,

Та не хочу пощади ан╕ сп╕вчуття,

Бо гр╕ховних спокус ╕ в╕дступництва всього

Мене вчило дароване звище життя.


***


Торував я до мудрост╕ сотн╕ дор╕г,

М╕ркував про незв╕дане - й спати не м╕г.

С╕мдесят я прожив. ╤ що встигнув збагнути?

Що н╕чого збагнути я, власне, й не встиг.


***


Св╕т не зна╓ к╕нця ╕ початку не зна.

Нас не стане, з╕труться в в╕ках ╕мена.

Буде сонце вставати ╕ з╕рка зор╕ти

Сотн╕ тисяч╕ л╕т. П╕сля нас ╕ без нас.


***


В цьому св╕т╕, сповитому п╕дл╕стю й злом,

Нас життя пригоща╓ отруйним вином.

Хочу я, щоб отрута не мучила довго -

Свою чашу одним випиваю ковтком.


***


Св╕т наш с╕т╕ спокус ╕ розбещення спл╕в,

А земля - мавзолей ╕ юдоль в╕чних сн╕в.

Тут покояться во╖ни й сонми цар╕в.

╤ красун╕ потрапили до хробак╕в.


***


Ск╕льки в св╕т╕т чудес, ск╕льки всюди принад.

Рай земний - весняний наш кв╕туючий сад.

Поп╕д райським кущем, б╕ля н╕жно╖ д╕ви

Ти до щастя й блаженства ╕ди навдогад.


***


Встаньмо вдосв╕та, ранок дару╓ св╕й шал.

Що нам смуток, ╕ сварка, й огидний скандал?

З насолодою пиймо цей вран╕шн╕й подих

╤ хмел╕ймо, допоки ще повен бокал.


***


Ти до зла не хились, а роби лиш добро!

Бо не зло тоб╕ друг, а добро, лиш добро.

Якщо зло ╕ добро тоб╕ в друз╕ прибились,

Вибирай однозначно - добро, лиш добро!


***


Т╕льки сутн╓, як варте того, говори,

Т╕льки будучи вартим того, говори.

Дво╓ вух, та язик тоб╕ даний один -

Дв╕ч╕ слухай, ╓диний лиш раз говори.


***


Марнославцем, для влади придатним, не будь.

Будь бальзамом. Отрут╕ под╕бним не будь.

Якщо прагнеш життя не прожить як н╕кчема,

Не збивай на дурне ╕ злостивим не будь.


***


У колисц╕ - дитина, пок╕йник - в трун╕.

Ось ╕ все, що про долю в╕домо мен╕.

Ск╕льки в╕з не наповнюй пожитком-скарбами,

Все одно до меж╕ добредеш впорожн╕.


***


Для достойних нема╓ достойних в╕дзнак,

Я достойному дам св╕й останн╕й м╕дяк.

Хочеш знати, чи пекло ╕сну╓ насправд╕?

Суще пекло - це жити в гурт╕ вовкулак.


***


Сотн╕ л╕т я готовий палати в огн╕.

То не пекло, що сниться мен╕ ув╕ сн╕.

Я боюся н╕кчем; розмовляти ╕з ними -

Ще страшн╕шим в╕д смерт╕ зда╓ться мен╕.


***


Не годиться вдаватись до лайки й образ,

А люб'язн╕сть тримати лише про запас.

Не розумно хвалитись нажитим багатством,

Не годиться знання виставлять напоказ.


***


В цьому св╕т╕ п╕дступних ╕ п╕длих людей

Вуха щ╕льно заткни, рот над╕йно заклей

╤ пов╕ки зажмур, - хоч би трохи подумай

Про збереження вух, язика ╕ очей.


***


Той блажен, хто в наш час не зробився рабом

У ганебн╕й гонитв╕ за жирним шматком,

Хто св╕й в╕к не потринькав на п╕ст ╕ мол╕ння,

А вт╕шався життям ╕ вт╕шався вином.


***


Прожену я в╕д себе святош, далеб╕,

Ск╕льки будуть сид╕ти на наш╕м горб╕...

То заманюють ра╓м, то пеклом лякають,

Не спроможн╕ зарадити нав╕ть соб╕.


***


Прокидайся, красуне, - ╕ п╕сню заводь,

Спозаранку в заст╕лля нас кличе Господь,

Бо за н╕ч сотн╕ тисяч цар╕в ╕ геро╖в

Пом╕няли на рай свою трепетну плоть.


***


Де спочинок тривожним думкам в╕днайти?

Де той шлях, що в╕нча╓ к╕нець су╓ти?

О, нехай хоч над╕я була б: мов стеблина,

Через тисячу л╕т з-п╕д земл╕ прорости.


***


Що ти вартий на св╕т╕ без вол╕ небес?

Ти помреш - ╕ не станеться жодних чудес.

Краще жити сьогодн╕шн╕м щастям химерним,

Н╕ж чекати б╕ди, як з╕щулений пес.


***


Поруч мене - красуня, а в серц╕ - весна.

Вволю хл╕ба Всевишн╕й послав ╕ вина,

М'яса добрий кавалок ╕ дах в╕д негоди...

То нав╕що нам розк╕ш, нав╕що вона?


***


Я в пригн╕ченн╕ духу. Над╕╖ нема.

Св╕т до скону триматиме, н╕би тюрма.

Тож наповни-но келих, хай серце в╕дтане, -

╤ закови ослабнуть, ╕ зникне п╕тьма...


***


Покохавши, забув про свою сивину, -

Демонструю прихильн╕сть, неначе вину,

Вс╕ зароки в╕дкинув заради кохання,

Нав╕ть розум впокорив, в╕дчувши весну.


***


О н╕кчеми! Наш образ т╕лесний - н╕що.

Власне, й св╕т п╕днебесний, по сут╕, - н╕що.

Розважайтеся ж, тл╕нн╕ нев╕льники мит╕,

Бо вона не воскресне, - вона - це н╕що.


***


О, якби я причину життя м╕г збагнути,

Я зум╕в би ╕ нашу кончину збагнути.

Те, чого не збагнув я, на св╕т╕ поживши,

Не над╕юсь, з╕ св╕ту п╕шовши, збагнути.


***


Не тужи - майбуття не зм╕нить все одно.

Краще думай про щастя, про д╕в ╕ вино...

Каяття мен╕ Бог не дару╓ н╕коли.

А якщо й подару╓ - нав╕що воно?


***


Гордовит╕сть у серц╕ зника в╕д вина.

Сутн╕сть св╕ту виразна ста╓ ╕ ясна.

Захмел╕вши, зм╕нився б ╕ сам сатана

╤ Адаму доземно вклонився б притьма.


***


Ми чалму ╕з найтонших шовк╕в продамо

╤ корону султана також продамо,

Нав╕ть чотки, важливий набуток святош╕,

На додачу за чарку вина в╕ддамо.


***


Пий вино, насолода т╕лесна - у н╕м.

Слухай чанг, мелод╕йн╕сть небесна - у н╕м.

Пом╕няй ╕ скорботу, ╕ сум - на гуляння,

Бо мета, що найб╕льш доброчесна, - у н╕м.


***


Ск╕льки тих, хто намарне розтринькують час,

Ск╕льки тих, хто злобою пригн╕чують нас,

Ск╕льки тих, хто ганьбили подобу людини

В золотому ╕ ср╕бному сяйв╕ прикрас.


***


В житт╕ так мало добрих, св╕тлих дн╕в,

Втопи в вин╕ знервован╕сть ╕ гн╕в.

Творцю однаков╕ ╕ гр╕х, ╕ послушання,

Тому живи, не боячись гр╕х╕в.


***


Добро ╕ зло воюють, св╕т в огн╕.

А небо що ж? А небо - в сторон╕.

Прокляття ╕ розк╕шн╕ славосл╕в'я

Незрозум╕л╕ там, в височин╕.


***


Все багатство не в золот╕ ╕ не в шовках.

Нас на ╕нше багатство покликав Аллах:

Залишайся собою за всяко╖ скрути,

Залишайся царем ╕ в старих лахманах.


***


Св╕т прекрасний - ╕ що йому ця похвала?

Його зваба в полон мо╓ серце взяла...

Як по правд╕ - чудова ця наша обитель,

Т╕льки жаль, що багато в н╕й п╕длост╕ й зла.


***


Кв╕ти в луз╕ зачахнуть, що вд╕╓ш? Гай-гай...

╤ струмок врешт╕-решт обм╕л╕╓, гай-гай.

Веселись, все одно тебе завтра забудуть,

Прах розв╕ють в╕три-в╕трюгани, гай-гай.


***


Дивовижний цей св╕т ╕з жагою сприймай,

То Всевишн╕й нам щедро дару╓ цей рай.

За бездомн╕сть, якою душа оповита,

Ти словами г╕ркими мене не картай.


***


Знов напровесн╕ дощ нашу землю омив,

Знов у серц╕ бентежний, юнацький порив.

Пий ╕з милою вина в зеленому луз╕,

Розбуди у земл╕ вс╕х, хто дос╕ тут жив.


***


Зам╕сть вин - мен╕ вкотре холодна вода,

Зам╕сть страв ╕ приправ - лиш якась баланда.

╤ при тому ще хочуть, щоб кланявся в ноги...

Н╕, за все це - ╕ спину згинати шкода.


***


Що ж, ти збився з╕ шляху ╕ йдеш навманц╕.

Та х╕ба ж не однакова путь ця в к╕нц╕?

Ти силач чи кал╕ка? Мудрець? Недор╕ка?

Не тужи - в цьому св╕т╕ ми вс╕ не жильц╕.


***


Тчу тканину життя, та зрива╓ться нить,

Йду я сонцю навстр╕ч, та тьмян╕╓ блакить.

В╕тер жаром пекельним мене обв╕ва╓,

П'ю вино, але в горл╕ землею г╕рчить.


***


Наш творець повсякчасу вда╓ться до див.

Не збагнеш: чи то ласку явля╓, чи гн╕в.

Ти безгр╕шний - жбурля╓ тебе у спокуси.

А як гр╕шник - х╕ба в тому в╕н завинив?


***


В╕д пиятики так я просякну вином,

Що й з могили нестиме вином, не лайном,

Тож якщо ти за день не спром╕гся хильнути,

Хоч дихнуть до могили приходь перед сном.


***


Добр╕в до обр╕ю наш весен караван,

Та ╓ ще в нас вином налитий жбан.

Сказав же мудрий: лиш вино ╕зц╕лить

╤ стишить бол╕ невигойних ран.


***


Нав╕ть землю напо╖ш - кв╕ту╓ вона.

Т╕льки дурень, ╖й-право, живе без вина.

Бо воно - вихователь. Лиш келих осушиш -

Зразу сутн╕сть твою кожен бачить сповна.


***


Так, я тямлюсь на винах, вони - не дурман.

Я впиваюсь наст╕льки, що знаю св╕й стан.

Краще вже перед чаркою гнути кол╕на,

Н╕ж в╕тально вклонятись тоб╕, критикан.


***


Пий вино, безтурботна гульба - не порок.

Ще впаде ╕ недоля на тв╕й жеребок -

Небеса повернуться примхливо над нами -

В╕дберуть нав╕ть хл╕ба останн╕й шматок.


***


Я, н╕кчема нещасний, п╕ддався гр╕хам

╤ пожертв не збираюсь носити богам,

В╕д похм╕лля у мене в м╕зках тарарам,

В╕рний келих л╕ку╓ мене, а не храм.


***


Я полишив пиття. Та нема╓ пуття.

В╕д нудьги, мабуть, мову зм╕ню на виття.

Жодн╕ л╕ки полегкост╕ в душу не вселять,

Т╕льки чара вина - для Хайяма життя.


***


В д╕м молитви не кличте мене й на пор╕г,

Я - в гр╕хах. Чи не бог мен╕ в цьому пом╕г?

Я - немовби пов╕я, що в╕рить у гр╕х,

А до раю не йде, бо не зна╓ дор╕г.


***


Я, тверезий, шукав ╕ розваг, ╕ вина,

Та побачив зчорн╕лу троянду, - вона

Ледве чутно мен╕ промовляла: "Я гину.

Я весела й п'янка - а вина це страшна".


***


У житт╕ ц╕м сп'ян╕ння - ц╕нн╕ше за все.

╤ кохано╖ слово - ц╕нн╕ше за все.

Й в╕льнодумства кип╕ння - ц╕нн╕ше за все.

Й заборони забути - ц╕нн╕ше за все.


***


Може здатись, що ╕стина - суща брехня,

А наука - нездарних гол╕в маячня.

Та, сп'ян╕вши, у сумн╕ви ти не вдавайся,

Св╕тл╕сть думки й чуття не втрачай ан╕ дня.


***


Ти небесних св╕тил вираховував рух -

Я вином частував чар╕вних щебетух.

Не турботи др╕бн╕, не посади й в╕дзнаки,

А кохання й вино - моя суть ╕ м╕й дух.


***


Серед вчених муж╕в благородства не бачу.

Та не здумай комусь ти в╕дкритись, б╕даче,

Бо твоя голова п╕де псам на поживу -

Й за тобою лиш в╕тер у пол╕ заплаче.


***


Все, що зна╓м про св╕т, - т╕льки здогад ума.

Все, що суще, нав╕ки поглине п╕тьма.

Бо ╕сну╓ не те, що зда╓ться нам сущим,

Достеменного в св╕т╕ - по сут╕ - нема.


***


У шаленств╕ кохання холодним сл╕д бути,

На сановних бенкетах тверезим сл╕д бути.

Щоб ╕ вуха, ╕ оч╕, й язик були ц╕л╕,

╤ глухим, ╕ н╕мим, ╕ незрячим сл╕д бути.


***


Щоб дол╕ догодити, ховай хандру ╕ сум,

Щоб догодити людям, у мову всип ╕зюм,

Лукавство й хитрощ╕ я часто брав у друз╕,

Та п╕д╕ймала доля мене всякчас на глум.


***


У страждання сповит╕ ус╕ мо╖ дн╕,

Ну, а в тебе вони - у гульн╕ ╕ вин╕.

Т╕льки ж знай, що на долю над╕я даремна,

З нею ти - як дитя у хиткому човн╕.


***


Зам╕сть золота й перл╕в, що т╕шать ус╕х,

Ми вбрання соб╕ ╕нше знайдемо для вт╕х.

Скинь прикраси й наряди, лишись у лахм╕тт╕ -

Ти й у дрант╕ царем залишитися зм╕г.


***


Вс╕ пророцтва - полова, брехлив╕ слова?

Хибн╕ сумн╕ви серце гризуть, як черва.

Випий чашу - ╕ серце нехай веселиться.

Та щоб завжди твереза була голова.


***


По житт╓в╕й пустин╕ йдемо навмання,

Тож пиха твоя, смертнику, - це маячня.

Ти для кожного кроку знаходиш п╕дставу,

Хоч без вол╕ Творця не мина╓ ╕ дня.


***


Ти одна в мо╓ серце кохання несла,

Горем серце мо╓ твоя смерть обпекла.

Лиш з тобою терп╕в я вс╕ прикрощ╕ св╕ту.

Що вартують без тебе мирськ╕ вс╕ д╕ла?


***


Чи л╕пив мене раю, чи пекла владар,

Цих загадок лантух - не для мене тягар.

Маю лютню, вино - ╕ м╕й ангел з╕ мною,

А тоб╕ це - над╕йся - в╕дкри╓ грабар.


***


Жодн╕й ж╕нц╕ н╕коли не л╕зь п╕д каблук,

Розлучайся ╕з кожною легко, без мук.

Бо життя прол╕та╓ - й краса швидкоплинна,

Мов примара, ураз вислиза╓ ╕з рук.


***


Ти для мене була - як зоря золота.

Ти померла - й обс╕ла мене самота.

Т╕льки разом ми знали, як жити на св╕т╕.

Що без тебе цей св╕т ╕ його су╓та?


***


У неволю кохання - я серце в╕ддам

╤ в молитв╕ змал╕ю: кохана - м╕й храм.

Ти за примхи д╕воч╕ не гн╕вайся дуже.

Бо ж - коханий, ╕ дякуй за те небесам.


***


По розлуц╕ - до тебе лечу з ус╕х сил,

Т╕льки б в╕тер нещадний не збив мо╖х крил.

Я сл╕ди тво╖, наче святиню, шукаю,

Ти яскрава красою, мов сотн╕ св╕тил.


***


Бачив: п'яний д╕док перекинувся в р╕в

╤, блаженно др╕маючи, щось белькот╕в.

Я, проходячи мимо, почув к╕лька сл╕в:

'Бог проща╓ сво╖х легковажних син╕в'.


***


В каяття мене кличуть похил╕ роки.

Лиш тепер в╕д полуди зв╕льнились думки.

Я, н╕кчема, до Божих вел╕нь не вслухався -

Намагався чинити усе навпаки.


***


Чесноти занедбав я. В╕д ранку й дотемна

Затягу╓ п╕дступно мене трясовина.

Я справд╕ п'яний нин╕, пробач мен╕, Аллах, -

То - в╕д вина кохання. Й н╕як не в╕д вина.


***


╤з усього, що Бог мен╕ вибрати дав,

Взяв я хл╕ба шматок ╕ постелю ╕з трав.

Для рятунку душ╕ я постив ╕ страждав -

Хоч злидар, - за в╕зира багатшим я став.


***


Думав, наше життя, то Аллаха в╕нець,

Та сказав мен╕ з болем учений-мудрець:

'Наймудр╕ше, до чого д╕йшов я: померти

Ув об╕ймах коханки. нехай йому грець!'


***


Та╓мниц╕ буття огорта╓ ╕мла,

Через те в╕дкриттям н╕ одна не була.

Так хот╕лося морок жаский роз╕гнати...

Але тануть у н╕м наш╕ думи й т╕ла.


***


Чи направду цей св╕т мав початок-зачин?

Як творець налаштовував колесо-млин?

Мудрец╕ м╕ркували про це, м╕зкували,

Та пояснень добути не зм╕г н╕ один.


***


Я жагою палав ╕ впивався гр╕хом,

Я вставав для покути ╕ падав ничком,

Не спроможний спокусу ╕ х╕ть подолати.

Чом ведеш ти, Всевишн╕й, гр╕ховним шляхом?


***


Якщо гр╕х на мен╕, то не з власно╖ вол╕.

╤ дорогу долаю не з власно╖ вол╕,

В нап╕втемряв╕ йду я, зд╕йсняючи ревно

Все, що визначив В╕н, а не з власно╖ вол╕.


***


Суть буття - то гор╕х не для кепських зуб╕в,

Не збагнеш незбагненне, хоч як би хот╕в.

Краще пий-випивай ╕ туп╕й непом╕тно.

Що те зм╕нить, що неук учен╕сть пос╕в?


***


Справ земних осягаючи втрачену суть,

Серед люду безумцем ╕ дурнем не будь.

Мудрец╕ в насолодах тамують тривогу.

Ти ╖╖ у замр╕ях сп'ян╕ння забудь.


***


Де в╕н, той, хто вино пом╕ня╓ на квас?

╤ нев╕р'я на в╕ру оберне для нас.

Чи вдалося комусь в╕дректися в╕д св╕ту?

Де ж в╕н, той, хто лиш ╕стину бачить всякчас?


***


О Всевишн╕й, означив Ти вс╕ мо╖ дн╕:

Т╕ - веселощ╕в повн╕, а ц╕ ось - сумн╕,

Та й гр╕шу я з Тво╓╖ всевишньо╖ вол╕ -

╤ наст╕льки, наск╕льки дозволиш мен╕.


***


Дав красуням зваблив╕ обличчя Господь

╤ вуста чар╕вн╕, й пох╕тливую плоть.

Як тут можна думок про спокусу зректися?

Хай би спробував Сам т╕ принади збороть.


***


Коли люба Тоб╕ й недотепи клятьба, -

То не можна й мене полюбити х╕ба?

Я й п╕вкроку не годен ступити без Тебе,

В╕дпусти - не годжусь я Тоб╕ за раба.


***


Я, просяклий вином з голови ╕ до п'ят,

Звинувачений в т╕м, що п'яничка й вар'ят.

Та коли б же гр╕хи т╕льки винами пахли,

Зв╕дус╕ль би незг╕рший лет╕в аромат.


***


Твою лог╕ку я зрозум╕ти не вм╕в -

╤ свав╕лля Тво╓, ╕ розгнузданий гн╕в.

Благородство цьку╓ш, а п╕длоту голубиш,

Потура╓ш порокам ╕ славиш осл╕в.


***


Йди з добром до людей - ╕ воздасться тоб╕.

Скромним будь - ╕ не згубишся ти у юрб╕.

╤з маленьким муравликом краще зр╕днися,

Ан╕ж з тим, хто в гордин╕ погруз ╕ чваньб╕.


***


Захмел╕л╕ думки огорта очмана,

До знетями розчулю╓ чанга струна.

╢ ще досить вина. ╤ наповнили келих, -

Не мели язиком - не розхлюпуй вина.


***


Час розваг бережи в╕д набридлих турбот, -

Недоглянутий лан обс╕да╓ осот,

Тож плекай насолоди ╕ вт╕хи бездумн╕

╤ хмел╕й в╕д вина та любовних щедрот.


***


Щастя прагне багатий ╕ прагне б╕дняк.

Та км╕тливець його здобува - не вахлак.

Ти щоденно за щастя борись в╕дчайдушно -

Вислиза воно з рук недотеп ╕ з╕вак.


***


На стежинах кохання не втрать чистоти,

Бо дороги в прожит╕ роки не знайти.

Що журбою ми здатн╕ зм╕нити на св╕т╕?

Порятуймось вином - од життя марноти.


***


Коли примхи ╕ хтив╕сть тоб╕ на ум╕,

Ти бредеш ман╕вцями у глуп╕й п╕тьм╕.

Ти ж явився в цей св╕т як людина, ╖й-богу,

То невже з перепою скона╓ш в корчм╕?


***


Не цурайся скарби наживати горбом.

Нав╕ть впавши з коня, залишайся верхом.

У б╕дняцьк╕м лахм╕тт╕ ти г╕дн╕сть не страчуй,

У багатств╕ не стань р╕зним модам рабом.


(Пересп╕вано 190).


м.Радивил╕в, Р╕вненсько╖ област╕.