# Сонеты - сонети (укр.)

Владимир Иванович Ящук

Володимир ЯЩУК


СОНЕТИ


***


Косуля рухами дов╕рливо-тремкими


Скубла пучечки промен╕в з г╕лок...


А вже на не╖ вовчими очима


╤з-за кущ╕в видивлювалось зло.


Пила косуля, витягнувши шию,


╤з блюдця неба сонячне тепло,


Та раптом зло стооке ╕ стосиле


В гаряч╕ груди зуби уп"яло.


╤ люди так, безпечн╕ та на╖вн╕,


Ще часто падають подолан╕ й безкр╕вн╕


П╕д к╕гтями п╕дступност╕ ╕ зла.


Тож будьте пильн╕ - з з╕рк╕стю орла,


Док╕ль у св╕т╕ в╕йни ╕ кат╕вн╕,


Док╕ль у крематор╕ях зола.


У Колодяжному


Лес╕ Укра╖нц╕


Ларисо Петр╕вно, я бачу вас скр╕зь


На давн╕х узл╕сних стежинах Волин╕,


Де ср╕бним дощем обсипа╓ться ╕н╕й


З косичок мр╕йливих д╕вчаток-бер╕з.


╤ ви серед них, н╕би Мавка з бор╕в,


Всм╕ха╓тесь поглядом дзвоник╕в син╕х.


Я бачу вас скр╕зь... У кв╕тчаст╕й долин╕


Ви сонце стр╕ча╓те в ранн╕й пор╕.


Ось тут у хвилини натхненних збентежень


Писали ви в╕рш╕ палк╕, як пожеж╕,


╤ в кожному слов╕ - вогонь боротьби.


Ось тут наслухали ви людськ╕ розмови,


Вслухалися в п╕сню ╕ гн╕ву, й журби.


╤ в╕рили в силу вогнистого слова.


Сонет про Килину Хомич


Упала ницьма м╕сячна трава,


Постинана осколками кровинок.


Ой, хто там оч╕ вирячив совино


╤ неквапливо серце вирива


За те, що душу Правда з╕гр╕ва,


Що ти - Народний депутат, Килино?


Пролине н╕ч. ╤ смерть твоя пролине.


╤ тим - м╕ж нас - жива, жива, жива...


Щебечуть дн╕ у сонячн╕ кларнети,


Тво╖ ровесники освоюють ракети


╤ орють лан, що н╕мував в╕ками.


╤ ти ╕з нами твориш ╕ дерза╓ш,


Аж заздрять т╕, узят╕ тл╕ном згра╖,


Котр╕ тоб╕ грозили хробаками.


Межа


Нелегко людин╕ подолати в соб╕


одв╕чно закладене в не╖,


але ще важче людин╕


подолати межу само╖ себе,


яка зда╓ться ╖й межею.


Е.Межелайт╕с.


Живуть розжовуванням сн╕в


╤ потерть спогад╕в пл╕сенних


Жують, смакуючи, щоденно;


╤ що ╖м той, котрий згор╕в,


Палких викрешуючи сл╕в.


В╕н см╕ховинний, наче шпеник,


Який зламався, бо, натхненний,


Нов╕ св╕ти в╕дкрить хот╕в.


Вже так химерно повелося:


В одного сив╕╓ волосся


В╕д поривань, шукань значних.


А другий - клоччяний бат╕г -


Од в╕йн ╕зсохнувся хатн╕х, -


Йому про мр╕╖ ╕ не йшлося.


Про кохання


Я вперто гадав, що любов - маячня,


Зн╕чев"я надумана штука.


А вона капосна, н╕би свиня,


╤ раптова, як в травах гадюка.


Без попередження серце спиня,


А то на вс╕ груди стука.


Головне - напада серед б╕лого дня,


Мов крад╕й чи скажена сука.


Я маю з нею чимало морок:


Тиняюсь, як т╕нь, неприкаяно


╤ ревно благаю: "В╕дстань, маро!


В дарунок - дн╕ мо╖ згаян╕


╤ не один остаточний зарок,


Власним безволлям облаяний".


Розгн╕ваний в╕рш


Намножилося б╕льше, н╕ж бацил,


Бовдур╕в пихатих ╕ ослизлих,


Власним гонором обпещено-прилизаних,


Плоскодумих, с╕рих, наче пил.


Все нудне, що не на ╖х копил,


До Прокруста в виконавц╕ л╕зуть.


Хоч сам╕ не вивергнуть без кл╕зми


Нав╕ть сурогат╕в - мало сил...


Слухай, дещо! Вил╕з ти на диби -


Ще не значить, що сягнув небес.


Ту мару з-п╕д тебе легко вибить -


Не щадить народ божк╕в-нетес,


Не пройма його лякливий стрес,


В╕н, гляди, сквита╓ться коли-будь.


***


Н╕, я тебе очуднювать не стану,


Хоч ти земна й водночас неземна, -


З тобою я возношусь у н╕рвану,


Журюся ╕ сумую, мов струна.


З тобою я божественний, кохана;


╤ злий та мстивий, наче сатана,


╤ бол╕сний, як рана безнастанна,


Та в цьому - в╕риш? - не моя вина.


Коли р╕ка бурунить безберего,


╥╖ душею треба осягти.


Шукаючи одв╕чне alter ego,


Ми часто сл╕пуват╕, мов кроти, -


Де справжност╕ ╕ альфа, ╕ омега,


Хто зможе нам на це в╕дпов╕сти?


Озеро бачу у снах


(Лидия Мокиевская. Мне снится озеро)


В╕нок сонет╕в


Мадригал


Омана сну глибока ╕ ясна, -


З небес мен╕ спод╕ване послання,


Енерг╕╖ незнано╖ струна


Роз"ятрить душу струмом трепетання.


Озветься стоголосо далина,


Багрянцем озера уми╓ться св╕тання,


А десь там - гай ╕ д╕м м╕й вирина, -


Чудова мить осягнення за гранню


Утрачених язичницьких час╕в -


У цих м╕сцях наш праотець ходив,


Соб╕ вподобавши цю Б╕лозерську землю.


Нуртують хвил╕ озера, мов дзв╕н,


А берег лунко стриму╓ розг╕н.


Хай сон трива - я нурт його при╓млю.


1.


Омана сну глибока ╕ ясна,


Незримо виникаючи ╕з ноч╕,


В той в╕чний край запрошу╓ вона,


Де хвиля загадкове щось шепоче,


Де марево самотнього човна,


Що на канал╕ веслами плюскоче,


Де ранньо╖ з╕рниц╕ та╖на


Передр╕ка бентежне ╕ уроче...


Шаленство сну в душ╕ мо╖й вита -


╥й до снаги безумна висота


В╕д досв╕тку до п╕знього смеркання.


За мить в╕дступить тем╕нь-темнота -


Хтось явиться ╕ тихо прочита


З небес мен╕ спод╕ване послання.


2.


З небес мен╕ спод╕ване послання


Я т╕льки в сн╕ зум╕ю осягти,


Бо вдосв╕та словес тих од╕яння


Порозрива╓ буря су╓ти.


Залишиться х╕ба що спогадання...


Настане день - ╕, щоб д╕йти мети,


Новим тривогам ╕ новим ваганням


Дозволю я у серц╕ прорости.


Ах, т╕льки б знати, ск╕льки там ще в╕ку


Терп╕тимуть поета-недор╕ку


Ця путь-дорога й р╕дна сторона.


Та розум наш влаштований безлико,


Чи вм╕стить нашу п╕сню смутку й крику


Енерг╕╖ незнано╖ струна?


3.


Енерг╕╖ незнано╖ струна


В╕щу╓ сон - ╕ де його загадки,


╤ смисл який у видивах зрина -


Хто пояснити зможе,


мов лампадка,


До глибини, до сутност╕, до дна


Туман розс╕явши ╕ вищого порядку


Слова знайшовши, в чому новизна


Труд╕в мо╖х ╕ в чому ╖х розгадка.


Все витлумачить, видно, не дано


В вид╕ннях тих, немов н╕ме к╕но,


Та дивних букв м╕стичне по╓днання


Розбудить все, що вже давним-давно


В мен╕ др╕мало летарг╕йним сном, -


Роз"ятрить душу струмом трепетання.


4.


Роз"ятрить душу струмом трепетання,


В╕дкри╓ код нечитаних письмен -


╤ десь за гранню св╕тообертання


Почую голоси я тих сирен,


Що ╖х, забувши про самовладання,


Сприймав плавець, вир╕внюючи крен


Сво╓╖ шхуни. Та нов╕ страждання


Мен╕ зв╕сту╓ "Книга мельпомен".


╤ - в╕р не в╕р - немов на сполох птиця,


Злетить душа туди, де за╕скриться


З╕рок вервечка дзв╕нко-неземна.


╤ спалахне м╕ж них моя з╕рниця,


Моя розрада, вт╕ха, та╓мниця,


Озветься стоголосо далина.


5.


Озветься стоголосо далина -


Прийдуть у сон ╕ вулиця знайома,


╤ озеро, й щемлив╕ ╕мена,


Мов з аркуш╕в забутого альбому.


Бульвару ген вказ╕вка напрямна,


Що за тополями хова╓ втому.


Ось древн╕й вал - ╕стор╕╖ луна...


Як легко тут, бо тут я знову вдома.


Мен╕ зв╕дс╕ль така видн╕╓ даль,


Що тонуть в н╕й ╕ горе, ╕ печаль,


В душ╕ - непереборн╕ поривання.


"Й н╕чого вже в минулому не жаль"...


Нехай п╕тьми розв╕╓ться вуаль -


Багрянцем озера уми╓ться св╕тання.


6.


Багрянцем озера уми╓ться св╕тання -


╤ ноч╕ н╕би зовс╕м не було.


А я - уся вагання, вся - благання:


А ск╕льки л╕т, в╕к╕в уже спливло


Мого нап╕вдр╕мотного блукання?


╤ ск╕льки р╕к в озера затекло,


╤ ск╕льки доль, занесених в писання,


З╕брало ╖х вологе, тьмяне скло?


А час над нами напина в╕трила.


На жаль, збагнуть здеб╕льшого несила,


Коли п╕дстереже нас м╕лина.


Тож ми умить, бодай нас лихо било,


Вже летимо, обпалюючи крила...


А десь там - гай ╕ д╕м м╕й вирина.


7.


А десь там - гай ╕ д╕м м╕й вирина...


Але сильн╕ш╕ бур╕ ╕ знегоди,


╤ що крут╕ша дасться вишина,


Тим вниз стр╕мк╕ш╕ стерегтимуть сходи.


╤ нас поглине час-трясовина.


Не в╕р: "не буде роду переводу".


Тож марнов╕рн╕сть наша ╕ см╕шна,


╤ жалюг╕дна, як прогноз погоди.


Про що зв╕ща╓ видиво з╕ сну,


Що зникло, наче сут╕нь на ст╕ну?


Над ним не владне жодне заклинання.


То як же долю я свою збагну,


Знання про це, сп╕вм╕рне знамену, -


Чудова мить осягнення за гранню.


8.


Чудова мить осягнення за гранню


Колишн╕х дн╕в, уривк╕в сновид╕нь,


Але навряд чи ти на запитання


Знайдеш не в╕дпов╕дь - бодай химерну т╕нь


Того, що долею звемо чи безталанням,


Того, що з заводей виводить на бистр╕нь,


Бо ╓ таки жорстка межа п╕знання -


╤ недосяжна в не╖ височ╕нь.


Та доль ланцюг м╕льйони л╕т не рветься,


До ланки ланка з в╕ку в в╕к ку╓ться,


А значить в╕рю я, що й погот╕в


В мо╓╖ дол╕, наче у фортец╕,


╢ св╕й секрет, послання, плом╕нець ╓


Утрачених язичницьких час╕в.


9,


Утрачених язичницьких час╕в


Не зберегли нам книги л╕тописн╕,


Тому не знаю, хто в мен╕ ожив,


Чий голос озива╓ться у п╕сн╕.


Минали дн╕, так╕, як сотн╕ дн╕в,


Минала доля, тиха ╕ безв╕сна.


Вони жили серед густих л╕с╕в,


Ще збереглася стежка ╖х перв╕сна.


╤мен нема. Але красив╕ лиця


╤ смуток, що та╖ться у з╕ницях,


В ╕конах бачу, наче диво з див.


В н╕чних дощах ╕ в спалахах з╕рниц╕


Виразно уявляю, то не сниться:


У цих л╕сах наш праотець ходив.


10.


У цих л╕сах наш праотець ходив,


Назвав озера, болота ╕ р╕ки -


╤ тим про себе пам"ять заронив,


╤ не з╕треться карб оцей дов╕ку.


Бурхливий час в в╕ночок доль запл╕в


╤ м╕й букетик кв╕ту невеликий:


Це вже ув╕чнено - тут з"╓днання шлях╕в,


Як╕ зближали св╕т багатоликий.


╤шли в п╕вн╕чний ╕ в п╕вденний б╕к,


Добро й любов розносячи нав╕к.


Де шлях б╕льш сутн╕й, я й не в╕докремлю.


У фресках храму - той далекий в╕к,


Коли якийсь незнаний чолов╕к


Соб╕ вподобав Б╕лозерську землю.


11.


Соб╕ вподобав Б╕лозерську землю


Не в╕н один. Бо тут така краса -


Тремка, м╕норна, чиста, позаземна...


Як╕ тут ранки ╕ яка роса!


╤ як з╕рки зчудовано й недремно


Вдивляються в глиб╕нь, а небеса


Дарують водам барву синьо-темну.


Тут неповторна сонячна яса


Над схилом валу досить ще високим,


А коло озера врочист╕шають кроки -


Сама минувшина сяга╓ тих глибин.


...Та не зар╕с кущами р╕в широкий,


Сюди ╕з хащ б╕жать струмк╕в потоки,


Нуртують води озера, мов дзв╕н.


12.


Нуртують води озера, мов дзв╕н.


╤ ╓ канал б╕ля старо╖ лави.


О, як багато пам"ята╓ в╕н!


Смолою пахне втомлена заплава.


╤дуть в╕ки - й взнаки да╓ться тл╕н,


Топол╕ лиш незм╕нно величав╕,


А також не швидкий до перем╕н


Наш древн╕й вал, величний в ратн╕й слав╕.


Йому над св╕том довго панувати,


Хоча н╕що не в╕чне, будуть втрати,


Адже життя н╕хто не спинить плин.


А м╕сто хай понад в╕ки ╕ дати


Сто╖ть над озером, де хвиля р╕зкувата,


А берег лунко стриму╓ розг╕н.


13.


А берег лунко стриму╓ розг╕н,


Лиш б╕чевник наплив його удар╕в


В╕дбити може в"яззю мотузин, -


На рубеж╕ сво╖м сто╖ть недаром.


╤ пам"ята╓ шурхот╕ння линв,


Коли по озеру йшли барж╕ ╕з товаром,


╤ бурлаки - могутн╕ як один -


╤з злидарем д╕лилися "наваром".


Та непом╕тно сон св╕й б╕г спиня -


╤ я бреду вже майже навмання,


Аби за мить вернутися на землю.


Поглине нас химерна метушня -


Й поблякнуть рад╕сть ╕ принади дня.


Хай сон трива - я нурт його при╓млю.


14.


Хай сон трива - я нурт його при╓млю.


Душе моя, ти вдома ще побудь -


Тут все таке бентежне ╕ при╓мне,


А вдосв╕та проляже ╕нша путь.


Рад╕ю я в╕дкрито, н╕жно, щемно


Ударам хвиль - ╕ осягаю суть


Летючих дн╕в ╕ крапель недаремних


На лист╕ верб, як обважн╕ла ртуть.


Вони для озера - нове життя й п╕дмога,


А плеск╕т хвиль - про них немовби спогад,


Який повторить ран╕шня луна.


А я забуду знову вс╕ тривоги -


Й полину у незв╕дан╕ дороги -


Омана сну глибока ╕ ясна.


м.Радивил╕в, Р╕вненсько╖ област╕.