# Велесова книга

Владимир Иванович Ящук

Ф╕лософськ╕ в╕рш╕

Ф╕лософськ╕ в╕рш╕, як╕ автор публ╕ку╓ п╕д псевдон╕мом Велес. Зв╕дси назва зб╕рки - "Велесова книга"


Бабине л╕то


Павутинка бабиного л╕та -

╤╓рогл╕ф сонячного скрику:

"Прощавай, ╕ще одна прожита

Наша днино, скорбнице велика".

Ст╕льки в тоб╕ стоптано╖ в╕ри,

╤з пожухлим листом вперем╕шку.

Заголосять сонячн╕ клав╕ри

Над тво╖м, о дню, вмирущим л╕жком.

Павутинко, спраго невтоленна,

Нерозгадний розчерку вмирання!..

Паг╕нцем постука╓ зеленим

У мо╓ в╕кно зоря св╕тання,

Але ти на дальн╕м перегон╕,

Як прийде пора л╕та збирати, -

Спомином торкнеш мен╕ долоню,

Мов рука того, кого я втратив.


***

См╕ялося сум"яття самоти.

"Пробач-прости".

Слова тво╖ нещадн╕, мов кати.

"Не ти..."

Химера-нявка в марев╕ п╕всну.

"╤ не благай".

Запл╕в у мр╕яння тебе одну.

"Прощай".

Я рабол╕пству кинуся до н╕г.

"╥й-бо, дивак".

Лел╕тки сонця оберну на сн╕г.

"Овва".

Я розчинюсь в етер╕, як сльоза.

"Ти насм╕шив".

Я був, я жив, я все тоб╕ сказав.

"Ти жив?"


***

На незнан╕й дороз╕, за вигоном дн╕в

Я згадаю цю мить, н╕би напад ядухи.

Що я, трепетом повен, сказати хот╕в,

Чи хоч тр╕шки до твого долинуло слуху?


Наче листя в саду, розмета╓ стежки,

Захурделить на вулицях нашого св╕ту.

Скрижан╕╓ душа - й нав╕ть потиск руки

За пол╕ттям не зможе ╖╖ в╕д╕гр╕ти.


Наволоком розпушений лан по стерн╕

Недор╕дним, убогим в╕ддячу╓ жнивом.

Загадков╕ й всуц╕ль нерозгадан╕ дн╕

Ми, на жаль, не змогли ознаймити як диво.


Ми, на жаль, не змогли... Не сприяли з╕рки?

Не дали нам у жили небесного струму?

Поясни ж, поясни. Мен╕ те невтямки,

Т╕льки душу надсадно стиска╓ в╕д суму.


Хут╕р


За р╕кою т╕льки терен, луг, просяклий молоча╓м,

Та нетоптан╕ висок╕ спориш╕.

А мене у р╕дн╕м кра╖ вже н╕хто не зустр╕ча╓,

Бо на хутор╕ не стало н╕ душ╕.


Перехняблен╕ ворота стиха-стиха заскрекочуть,

В╕дкриваючи убогий виднокруг.

А колись давно, в дитинств╕, ось у цьому дом╕ отч╕м

Не було зат╕сно радост╕ й добру...


З-за серпанку з-за густого просочилася засмута -

Й загн╕здилася в верх╕в"╖ лип старих.

А щемлива нота лугу ╕ в розлуц╕ не забута,

Цього хутора забути я не зм╕г.


***

Розгойду╓ човен почвари старих комиш╕в,

Мов казку пантру╓, поглинутий леготом ноч╕,

В╕длуння стиха╓ в задум╕ русалки-душ╕ -

╥╖ та╖ну необачно воно не зурочить.

Не раньте, будь ласка, ╖╖ ╓ретичн╕сть святу,

Ймов╕рно, см╕шну, коли око примружити зизо.

Мр╕йлива, тенд╕тна русалка в клечанн╕-цв╕ту -

Це й ваша душа, що скорузне п╕д глицею й хмизом.

Невпом╕рки глузд ╕ незм╕нний тягар простоти

Коромислом часу обч╕мхують паг╕ння росту.

╤ ти вже насправжки не певен: це ти чи не ти -

Й на╖вн╕сть виводиш ╕з себе, неначе коросту.

Розгойду╓ човен почвари старих комиш╕в,

Мов казку пантру╓, поглинутий леготом ноч╕,

В╕длуння стиха╓ в задум╕ русалки-душ╕ -

╥╖ та╖ну необачно воно не зурочить.


***

Ти мен╕ передв╕ч не грозися перстом,

Моя доле лукава, хистка ╕ зрадлива.

Я - краплина-сльоза, не ляка мене злива,

Я - листок на в╕трах, - не пройма бурелом.


Запопадлива втома стира╓ розпуку

╤ над╕я улесливо гладить чоло.

Не про мене це, доле. Пусти мою руку -

Вирушаю навспак, хоч би як не було.


Не дихнути у куряв╕ сплюнутих сл╕в,

Затуманю╓ душу сльотава знев╕ра.

Я прошкую туди, куди В╕н повел╕в,

Я на цих перепуттях - Господня оф╕ра.


Ти мен╕ передв╕ч не грозися перстом,

Моя доле лукава, хистка ╕ зрадлива.

Я - краплина-сльоза, не ляка мене злива,

Я - листок на в╕трах, - не пройма бурелом.


***

Я ╕ду як пов╕рник-прапращур до Велеса-бога -

Й чагар╕ обступають стирловано - в прагненн╕ див,

╤ кривля╓ дорога, хова╓ться в хащах дорога,

Н╕би смертним гр╕хом - та й не т╕льки оден - завинив.

Крижан╕╓ душа ╕ все т╕ло в голодному змор╕,

Чим же, Велесе, винен скотарський зневажений р╕д?

Ти - творитель достатку, розрадник у б╕дах та гор╕...

Врешт╕, й ми - не з ламких, ми таки не з гнилястих пор╕д...

А скотарськ╕ престоли жадають свав╕льно╖ дол╕,

Що сум╕рна шаленству таких недосяжних з╕рок

╤ не здатна зм╕няти намистину власно╖ вол╕

На земн╕-преземн╕ крем"яшок, черепок чи скребок.

Нам Сварог, ╕ Дажбог, ╕ Перун нав╕щують сприяння...

Т╕льки, Велесе, ти над усе, над усе - на в╕ки,

П╕д небесним оцим ненад╕йним, хистким од╕янням

Ми з тобою в молитв╕ назавше йдемо напрямки.

Я ╕ду як пов╕рник-прапращур до Велеса-бога -

Й чагар╕ обступають стирловано - в прагненн╕ див,

╤ кривля╓ дорога, хова╓ться в хащах дорога,

Н╕би смертним гр╕хом - та й не т╕льки оден - завинив.


Шаткую капусту


Капустини с╕чу, наче в╕дчай шматую на друззя,

Мов минуле - на клапт╕ болючих знев╕р ╕ образ.

Заяскр╕ло карм╕ном на дальньому-дальньому пруз╕,

Повернись, мо╓ сонце, до мене ╕ще хоч би раз.

Я шаткую капусту затято, надсадно, надривно,

Геть на гамуз с╕чу, аж на зр╕зах сочиться в мен╕...

Жилкуват╕ листки, котр╕ стьожками ляжуть безживно, -

То мо╖, гр╕ховодника, всу╓ розтринькан╕ дн╕.

Капустини с╕чу, наче дн╕ переводжу н╕нащо,

Розпатловую мит╕ - куйовджу лапату листву.

Засв╕ти, мо╓ сонце, мене зрозум╕╓ш найкраще,

Засв╕ти, засв╕ти, я в над╕╖ й чеканн╕ живу.

Капустини с╕чу, наче в╕дчай шматую на друззя,

Мов минуле - на клапт╕ болючих знев╕р ╕ образ.

Заяскр╕ло карм╕ном на дальньому-дальньому пруз╕,

Повернись, мо╓ сонце, до мене ╕ще хоч би раз.


***

У телескоп дивися чи в лорнет,

Не розгада╓ш в╕чност╕ секрет...

Не вартий шеляга душ╕ порив -

Н╕хто з-за р╕чки Лети не приплив.

Вижебруй ср╕бняк╕в у майбуття,

Пиндючся, чванься - це ╕ ╓ життя...

Цурайся мр╕й, корись лих╕й рахуб╕ -

Що вд╕яти, ми св╕тов╕ нелюб╕.

...Судомне т╕ло опану╓ шал -

В╕ддален╕╓ в безв╕сти душа.

╤ т╕льки зор╕ на м╕льйони л╕т

Вкарбують в небо наш незримий сл╕д.


***

М╕й виднок╕л сум"яттям захурделило...

На рунах мр╕╖ - ожеледь знев╕р.

В три нитки чисниця - НАД╤Я. Т╕льки де вона?

Безкрая путь весь час п╕д косог╕р.


Обшарпана душа ╕ рам"я зношене...

Знеможений, чи годен я благань?

Ще вчора ти п╕шла в╕д мене, осене,

Пов╕рнице розпачливих жадань.


В мо╓му воз╕ - дивною розворою

Жага невибута, ╖й право, вигляда.

Ну, хто закрижан╕лий лан розорю╓,

Пройдеш на плуг - ╕ жодного сл╕да...


Дорога болю з карбом незатоптаних,

Загублених у безв╕ст╕ сл╕д╕в -

З чи╖мись спод╕ваннями ╕ втомами...

Х╕ба тако╖ дол╕ я хот╕в?


Х╕ба - з колиски - в╕ру в силу сволока

Я всотував у серце надарма,

Х╕ба рокований я був п╕д волю Молоха,

Якому ╕ жертовника нема?


М╕й виднок╕л сум"яттям захурделило...

На рунах мр╕╖ - ожеледь знев╕р.

В три нитки чисниця - НАД╤Я. Т╕льки де вона?

Безкрая путь весь час п╕д косог╕р.


***

Загубилася у в╕хол╕ дорога

Антських ╕ склавинських молитов.

Доле, ми брели кудись, небого,

Навраттям розбурхуючи кров...


Безберега р╕чка б╕лою сагОю,

П╕дступила до зар╕нку - до хрест╕в.

Значить, шлях страждання був лише маною -

Бо ж р╕ку н╕хто не переплив...


Благов╕ст над╕╖ зм╕нять передзвони

Обважн╕лих оберег╕в - кладовищ.

╤ предв╕чна тиша з неземних амвон╕в

Ос╕нить божественним: "Облиш..."


Я ╕шов затято, позбивавши ноги,

Озирнувся - курява ╕ мла...

Загубилася у в╕хол╕ дорога,

Не знайти... А чи вона була?


У л╕карн╕


Л╕карняна журба. У в╕кн╕ -

Забинтован╕ рамою хмари.

Т╕нь далеких дерев на ст╕н╕,

Мов у безв╕сть споряджен╕ мари.


Вже розвидн╕лось. Н╕ч - як роса:

По шибках з╕сковзнули краплинки.

Не мен╕, не мен╕ ця краса...

Задр╕мати хоча б на часинку...


А ковалики тишу кують

У сумн╕й холодниц╕ палати,

Де недуг ╕ страждань каламуть,

А над╕й ╕ жадань - ан╕ цяти.


Л╕карняна журба. У в╕кн╕ -

Забинтован╕ рамою хмари.

Т╕нь далеких дерев на ст╕н╕,

Мов у безв╕сть споряджен╕ мари.


***

Я вдячний тим, хто заважають жити,

Не пробачають слабкостей ╕ втоми

╤ нав╕ть виднокола мого св╕ту

Затьмарити стараються св╕домо.


А вже н╕кчемний промах чи невдачу

Завважать миттю - ╕ в╕зьмуть на кпини...

Спасиб╕ вам. Давно вже я не плачу,

Давно з розпуки не згинаю спину.


Бо знаю протид╕ю в╕д отрути -

Сильн╕шу в╕д хандри ╕ в╕д знев╕ри.

╤ вам мене до плахи не нагнути,

Де кожна тр╕ска - мов клеймо сокири.


Це ви вселили в мене силу духу -

Покаменований, п╕дводжуся певн╕ше.

Кайданник дол╕, зневажаю скруху -

Й в╕д того на душ╕ ста╓ св╕тл╕ше.


Якби мен╕ не завдавали втрати,

Не ображали, не чинили глуму,

Х╕ба сповна я щастя б м╕г сп╕знати

В╕д ╕скор доброти людського тлуму.


Якби мен╕ не дошкуляли вволю,

У терниках сильце не лаштували,

Х╕ба навчився б не коритись болю

╤ мав би я достойн╕ ╕деали?


Я вдячний тим, хто заважають жити,

Не пробачають слабкостей ╕ втоми

╤ нав╕ть виднокола мого св╕ту

Затьмарити стараються св╕домо.


***

Коли безлик╕ многолюддя св╕ту

Затьмарить заморозь на с╕рому в╕кн╕,

Останн╕ в╕дсв╕ти ╕ сонця, ╕ блакиту

Ще довго нуртуватимуть в мен╕.


╤ вклякну я в притвор╕ свого в╕ку,

Передчуваючи потребу в╕втаря...

Яка нас в╕зьме п╕д свою оп╕ку

Далека загасаюча зоря?


Як╕ футболи, моди й п╕снесп╕ви

Спроможн╕ вгамувати цей м╕нор?

Як журно жить в оч╕куванн╕ дива,

Коли гн╕тять ру╖на ╕ розор.


╤, може, там, на хорах цього храму,

Зневаживши моб╕лки й ╤нтернет,

Над кра╓м в╕чност╕ вернуся я до тями,

Осм╕яний ф╕лософ ╕ поет.


Коли безлик╕ многолюддя св╕ту

Затьмарить заморозь на с╕рому в╕кн╕,

Останн╕ в╕дсв╕ти ╕ сонця, ╕ блакиту

Ще довго нуртуватимуть в мен╕.


***

На високих в╕трах розчинилося слово "прощай",

Задзеркалля небес потьмян╕ло на в╕чну розлуку,

Зневиразнивши в╕ру - забуту дорогу у рай,

А натом╕сть на в╕дпуст лишивши знетямлену муку.


Ц╕лу н╕ч гамував я ридання, читавши псалтир.

Перем╕тка в в╕кн╕ - наче драми остання заслона,

А за нею - пустир, неск╕нченний холодний пустир,

╤ св╕ча скрижан╕ла, ╕ тьмава подоба ╕кони.


За незнан╕ поля, де схрестились останн╕ пут╕, -

Зав╕рюхи, дощ╕ й бурев╕╖ скликатиме тризна...

Ти н╕коли вже б╕льше не стр╕нешся в цьому житт╕.

Та й х╕ба то життя? Затамована см╕хом трутизна.


На високих в╕трах розчинилося слово "прощай",

Задзеркалля небес потьмян╕ло на в╕чну розлуку,

Зневиразнивши в╕ру - забуту дорогу у рай,

А натом╕сть на в╕дпуст лишивши знетямлену муку.


***

Любострастя в╕ри ╕ покори,

Пронижи мене палким пром╕нням,

Душу занехаяну ╕ хвору

Вбережи од мли гр╕хопад╕ння.


Бо химери усп╕ху ╕ слави

Тьмарять видноколо, нечестив╕.

Поверни м╕й всесв╕т нелукавий,

Дн╕ мо╖ прост╕ й неметушлив╕.


Не мен╕ ц╕ заздрощ╕ ╕ кпини,

Здатн╕ почуття закам"янити...

На душ╕ рубц╕ ╕ шкарубини

Довго будуть ще мен╕ ятритись.


Найчист╕ша чистота чесноти -

Вистраждане мною покаяння:

Якомога дал╕ в╕д пишноти,

Од фальшивих сл╕в ╕ величання.


Любострастя в╕ри ╕ покори,

Пронижи мене палким пром╕нням,

Душу занехаяну ╕ хвору

Вбережи од мли гр╕хопад╕ння.


Дзвонар


Вже дн╕╓. Закрада╓ться надб╕лок...

Ось-ось у храм╕ гряне: "Слава в вишн╕х!.."

А трет╕й дзв╕н всеношн╕ мов розд╕лить

Весь в╕к на час прийдешн╕й ╕ колишн╕й.


╤ небеса блаженство розпросторять,

Просякнувши мажорами тридзвону.

╤ рокотанням янгольського хору

Роз╕рвуть нечестивост╕ запону.


Як хороше стояти на дзв╕ниц╕,

Душею ловлячи тремк╕ здригання м╕д╕,

╤ бачити, як люди милолиц╕

Стають ураз просв╕тлено-пог╕дн╕.


Ген галайда, що збився ╕з дороги,

Удари чуючи, направив путь до храму,

Спочине тут од скверни ╕ знемоги,

Наповниться небесними дарами.


Колись мен╕ служило тут клепало,

Допоки ми на дзвони розжилися,

Воно також до в╕чност╕ взивало,

Як шемр╕т листопадового листу.


А пот╕м я озвучив благов╕стом

╤ церкву, й благов╕рних на притвор╕,

Наповнивши служ╕ння вищим зм╕стом,

Себе збагнувши в дзвон╕в перебор╕.


Коли торкнуся "серця дзвона" - била,

Мене самого огорта╓ острах,

Немовби я в пол╕т лаштую крила

Чи впевнююсь: лем╕ш достатньо гострий?


Бо хл╕боробського я ╓сьм прид╕лу,

Дзвонарствую не в славу ╕ не в плату.

Ось чересло кр╕плю я до гряд╕ля -

╤ нумо плугом скиби батувати.


Ось м╕й удар - збудися од др╕моти...

Ось переб╕р - не оминути скону...

В╕д смутку, безнад╕╖ ╕ скорботи -

До ╓вхарист╕╖ високого канону.


Ось ще удар - ╕ д╕йство почалося...

Ось переб╕р - ╕ знову все до скону...

То майстер-дзв╕нник це многоголосся

З металу вив╕в - з мертвого полону.


Щоб рятувало з приступ╕в мерзоти,

На злам╕ Богов╕ри й самострати, -

╤ дух Щезун пощезнув без звороту,

Ан╕ душ╕ не владен подолати.


Вже дн╕╓. Закрада╓ться надб╕лок...

Ось-ось у храм╕ гряне: "Слава в вишн╕х!.."

А трет╕й дзв╕н всеношн╕ мов розд╕лить

Весь в╕к на час прийдешн╕й ╕ колишн╕й.


***

У ц╕м св╕точку ницост╕ ╕ глуму,

Оглушеному лементом лакиз,

Найлегше недотеп╕ й тугодуму,

'Не знавшим разниц╕' - де лицар, де харциз...


Козиряться чванлив╕ бузув╕ри,

Гнуздають ошелешених с╕ром -

╤ вже, немовби справжн╕ маштал╕ри,

Поцьвохкують над нами батогом.


П'ян╕ють од кальяну ╕ 'шампан╕',

Зневаживши мед╕вку й сир╕вець.

Безчинствують, бо впевнен╕ заран╕ -

Напевно послугу╓ пов╕дець.


А з нас авжеж не п╕на - к╕нви кров╕ -

Впивайтеся, кружляйте залюбки...

Комусь бо вже - нов╕ хрести тесов╕

╤ заготовлен╕ на пров╕д глевтяки.


Нахабство не личку╓ться словами,

На мудрец╕в не вирядиш н╕кчем.

Прийдешн╕й час, над╕юсь, буде з нами -

Хорошим св╕тлим справедливим днем.


***

З таким розмахом, римоплети,

Злет╕ти вам авжеж несила.

Ж╕нки прилащують поет╕в,

Аби п╕др╕зувати крила...


Ну, а Лаури й Беатр╕че?

Так то ж бо марева, химери.

Прекрасн╕ Дами вас покличуть,

Бо наготовлен╕ воль╓ри.


Ви мастаки боготворити,

Тож першу-л╕пшу - у богин╕...

Слова обраниць: 'Ми вже квити.

А ви були так╕ неспинн╕'.


З таким розмахом, римоплети,

Злет╕ти вам авжеж несила.

Ж╕нки прилащують поет╕в,

Аби п╕др╕зувати крила...


***

На розкоп╕ зотл╕лих печалей

Осв╕жа╓мо душ╕ розрадою:

Св╕т минулий - тривкий ╕ тривалий,

Коли дос╕ про нього ми згаду╓м.

Копирса╓мо в праху спочилих,

Нав╕ть в черепа згляд╕ м╕стичному,

А чи в поруху к╕стки з могили

Не вбачаючи злого й незвичного.

Загубились в╕ки ╕ народи...

Зап╕щанились снами тривожними.

Стл╕ли прахом чини й нагороди.

Ми ╖м суддями стали безбожними.

За в╕ками в╕ки, за в╕ками...

З бурев╕ями св╕т ╕ з зав╕ями

Археологом стане над нами -

Над розкопом ╕з нашими мр╕ями.


Бовван


Ти ладу╓ш св╕т на св╕й копил.

На розпадках - розгалуззях часу

Стриму╓ш наляканих кобил,

Так, як я укоськую Пегаса.


А свав╕льний пращур-голоштан,

Усмиривши нап╕вдику волю,

По тоб╕ зв╕ря╓ св╕й талан -

Недомисну лиход╕йку-долю.


Ти йому над╕й не пантелич

На рипких котурнах провид╕ння...

Хай тв╕й гн╕в пом'якшу╓ терлич, -

Наче заводь, завол╕кши р╕нню.


Ти ладна╓ш в╕к на св╕й олтар,

Зв╕дус╕ль - суц╕льна заволока.

Може б, десь под╕тись, та чагар

Виднокруг стиска╓ за п╕вкроку...


Ти ладу╓ш св╕т на св╕й копил

На розпадках - розгалуззях часу.

Власне, то й не час, а т╕льки пил

При останн╕х гуках парастасу.


Слова


Ганьбиш мене за шумовиння сл╕в,

Що буц╕мто до мови не дотичн╕.

Але ж таких я вигадать не вм╕в,

Були б вони кощав╕ й рах╕тичн╕.


На луз╕ спогляда╓ш кв╕точки,

Не знавши, що стокротки то - ╖й-право!

А на ставку - тоб╕ це невтямки -

Не з╕лля, а клеча╓ться купава.


Й в╕льшанка - це ж таки не горобець,

╤ га╖чки - лиш на загал синиц╕.

Й трава - не все трава, бо ╓ щирець,

╢ череда, могар ╕ ╓ м╕тлиця...


╤ в╕хола, зав╕я, замет╕ль

З метелицею й хугою сл╕пою -

В поез╕╖ таки не самоц╕ль,

Бо ╓ ще хуртовина ╕з курою,


╤ хвища, й зав╕рюха, ╕ пурга,

Зав'юга, шквиря, курява з╕ сн╕гу,

Оруга ╕ буран, як пилюга,

Поземок, хур╕я, охиза ╕ хурдига...


Здавалося б, то зайве нам, - прец╕нь

╢ вт╕ха навертати в д╕алекти.

Без сл╕в таких життя було б мов т╕нь -

╤ не спасли б 'гламури' та 'респекти'.


Ганьбиш мене за шумовиння сл╕в,

Що буц╕мто до мови не дотичн╕.

Але ж таких я вигадать не вм╕в,

Слова це вс╕ народн╕ й поетичн╕.


***

Стою на берез╕ ослизло╖ сльоти,

Каправе око л╕хтаря з надлому...

Не перейти ╕ не перепливти

Цей безв╕драдний морок нев╕домий.


В╕дс╕ль нема╓ знаку вороття,

На денц╕ серця тенькнув жаху шеляг.

Нав╕що ти лягла в мо╓ життя,

Дорого мимол╕тного пришельця?


Нав╕що карбував я тут сл╕ди,

Сл╕зьми омит╕, кров'ю ╕ потами?

Дорого, ти прих╕д м╕й пережди,

Тод╕ й в╕дх╕д в╕дбудеться не з нами...


Стою на берез╕ ослизло╖ сльоти,

Каправе око л╕хтаря з надлому...

Не перейти ╕ не перепливти

Цей безв╕драдний морок нев╕домий.


***

Под╕лений св╕т ╕ на стани, й на касти,

Як важко на г╕дн╕сть проходити тест:

В ╓ле╖ пошани у чванство не впасти,

У тван╕ зневаги не втратити честь.


Ми ходимо - наче зачумлен╕ в╕ком,

См╕шн╕ у манерах ╕ правилах гри,

Над нами баз╕ки й нудн╕ недор╕ки -

Ще й закамуфльован╕ п╕д прапори.


Де думка - не думка, - сама мертвечина,

Де миршавець влади ладна╓ копил,

Соб╕ доведи, що ти, врешт╕, - людина,

Не збавлена глузду, завзяття ╕ сил.


Нехай над тобою клубочуться хмари,

В яких неможливо св╕нути з╕ркам,

Св╕ти-озоряйся кр╕зь тьму ╕ почвари,

Адже непотьмарений пром╕нь - ти сам.


Под╕лений св╕т ╕ на стани, й на касти,

Як важко на г╕дн╕сть проходити тест:

В ╓ле╖ пошани у чванство не впасти,

У тван╕ зневаги не втратити честь.


2007 - 2008.