# Корона Юр╕я ╤╤

Иван Феодосеевич Корсак

Роман═"Корона Юр╕я ╤╤", який одночасно побачив св╕т у Ки╓в╕ й В╕льнюс╕, литовський професор, доктор ╕сторичних наук В╕таутас Йогела назвав гарним прикладом, як образно ╕ легко створити ╕нтригуючу опов╕дь. Це книга про керманич╕в укра╖нсько╖ земл╕, при яких люд наш жив в "багатств╕, мир╕ ╕ слав╕".

Корона Юр╕я ╤╤ (╤ван Корсак)

[ Конвертовано сайтом javalibre.com.ua ]


Корона Юр╕я ╤╤

╤ван Корсак


Автор висловлю╓ глибоку вдячн╕сть за переклад роману литовською Василев╕ Капкану, чи╖ публ╕кац╕╖ ╕ громадська д╕яльн╕сть однаково пошанован╕ в Литв╕ ╕ Укра╖н╕. Щире спасиб╕ професоров╕ В╕льнюського ун╕верситету В╕таутасу Йо╜ел╕ за консультування та допомогу.

Окрема подяка за вм╕щен╕ гравюри художников╕ Олександров╕ Дишку, твори якого т╕шать людей в р╕зних краях - в╕д Мар╕╖нського палацу до галерей мистецтва багатьох кра╖н.


Видавнича рада:

В╕ктор Баранов, секретар НСПУ, головний редактор журна- лу "Ки╖в"; Михайло Ватуляк, голова Асоц╕ац╕╖ видавц╕в ╕ книгорозповсюджувач╕в Льв╕вщини; Серг╕й Грабар, письменник; Григор╕й Гусейнов, головний редактор журна- лу "Кур"╓р Кривбасу", лауреат Шевченк╕всько╖ прем╕╖; Дмитро ╤ванов, головний редактор газети "Гарт" (Черн╕г╕в), лауреат Шевченк╕всько╖ прем╕╖; Володимир Загор╕й, прези- дент Л╕ги укра╖нських меценат╕в; Св╕тлана Короненко, за- ступник директора каналу "Культура" Нац╕онально╖ рад╕окомпан╕╖ Укра╖ни; ╤ван Корсак, головний редактор газети та рад╕о "С╕м"я ╕ д╕м" (Луцьк); Л╕л╕я Максименко, головний редактор видавництва "Ярослав╕в Вал"; Василь Простопчук, головний редактор газети "В╕че-╕нформ" (Луцьк); Михайло Слабошпицький, директор видавництва

"Ярослав╕в Вал".


1. ТА╢МНИЧИЙ В╤ЗИТЕР

У старовинних замках конче мусять бути приви- ди, скарби та ╕нш╕ дива - то незм╕нне в ус╕ часи. ╤ хоча в╕н уже дек╕лька тижн╕в працю╓ за цими товстелезни- ми сивими мурами - на подив, тут н╕ одного, н╕ друго- го, н╕ третього...

Простуючи Замковою площею на роботу, ╤ван Степанович мимох╕дь кинув погляд на вершину В"╖зно╖ веж╕ замку Любарта й аж примружив оч╕ в╕д неспод╕- ванки. Звечора Луцьк огортав туман, на цю пору в╕н геть розв╕явся, зате взявся шпаркий морозець, тож дерева й будинки, ╕ все навкруг заср╕блилося ╕не╓м. Десь далеко, потойб╕ч замку, сходило невиспане сонце ╕ промен╕ його висв╕тлили величн╕ контури веж╕ - вони засв╕тилися, засяяли раптово краями ус╕ма неспод╕ва- ними ╕ нереальними в╕дт╕нками, в╕д тих ледве теплих промен╕в почав тихо спадати ╕н╕й, спадати пов╕льною ср╕блястою музикою, виблискуючи ╕ виграючи на льоту; видавалося, що не др╕бний пил з╕ сн╕жинок отак ос╕да╓ долу, а велетенське кам╕нне громаддя старовин- но╖ веж╕ стало враз напрочуд легким ╕ пов╕льно зн╕ма- ╓ться у св╕танкову вись. "А диво поряд, ось перед очима, - подумав, немов проказуючи сам до себе, ╤ван Степанович. - Треба лише встигнути вглед╕ти його, хоч деколи кинути погляд угору, а то все втопить той погляд людина соб╕ п╕д ноги, в усе земне та буденне, в мул, к╕зяки ╕ болото".

╤ванов╕ Степановичу Галицькому, арх╕вар╕усу УНР, тутешня м╕ська управа вид╕лила дв╕ не вельми простор╕ к╕мнатки в замку Любарта - ╕ на тому спасиб╕, зважаю- чи на в╕йськовий час. В╕н постукав у металеву, ковану та важку старовинну браму, та з╕ скрипом в╕дчинила- ся - й зв╕дти виглянуло одуте, з кудлатою рудою боро- дою обличчя сторожа Федора. Звично на цьому обличч╕ розпливалася посм╕шка, завширшки у ту ж таки браму, а тод╕ Фед╕р проказував завчене, видавалося, ним до суду Божого: "Добридень, пане арх╕варусе, за вами годинник можна зв╕ряти". Зараз же на цьому одутому обличч╕ чомусь застиг переляк, Фед╕р спершу позадку- вав, мов в╕д якогось л╕сового страховиська, а тод╕ зам╕сть "добридень" лише пробелькот╕в:

- Я сьогодн╕ не пив, па... па... пане.

Федора вже виганяли к╕лька раз╕в за пиятику, але пот╕м приймали знову, шкодуючи аж н╕як не цей завше розчервон╕лий писок, а ц╕л╕с╕нький виводок його д╕тлашн╕, що п╕д ст╕л п╕шки ходила.

╤ван Степанович з того розсм╕явся щиро, аж закаш- лявся, затуляючи хустинкою рота.

- ╥й-бо не пив. Нав╕ть учора, - задкував ╕ хрестив- ся розмашисто сторож.

- Та я ж не батюшка, Федоре, з чого це ти хрестиш- ся, - втамував кашель ╕ см╕х врешт╕ Галицький.

- ╤ в рот╕ не тримав, - клявся ╕ дал╕ сторож. - А ви оце щойно вже проходили через браму, х╕ба хвилин десять тому. Я ще й подумав, чого то ран╕ше звичного...

- Виженуть тебе, Федоре, до того ж небавом...

- Та то ж ви були, мен╕ не привид╕лося, ╕ пальто однаков╕с╕ньке, ╕ шапка, ╕, звиняйте, нав╕ть вуса один в один...

"Ось тоб╕ ще одне диво старовинного замку, - вер- нувся до недавньо╖ думки ╤ван Степанович. - Хай нав╕ть таке пришелепкувате, як цей сторож". ╤ раптом


тривожний здогад, неймов╕рний здогад безжально шпигонув: "А якщо справд╕? Якщо справд╕ пройшов хтось загримований, "один в один" п╕д нього, арх╕ва- р╕уса Галицького, скромного службовця? Тод╕ про- йшов в╕н лише в його каб╕нет..."

Галицький посп╕шно, нав╕ть грубо в╕дштовхнув ╕з дороги сторожа, що белькот╕в ╕ все ще хрестився, ╕ мало не вп╕дб╕ги рвонув до каб╕нету.

Каб╕нет зачинений, як звично. Торкнув рукою сейфа - замкнений.

Брязкаючи ╕ плутаючись у ключах, в╕н в╕дчиняв його з останньою над╕╓ю.

На металев╕й полиц╕ - порожньо, т╕льки малень- кий кам╕нець у куточку соромливо ╕ мляво зблиснув на св╕тл╕...

Рвучко п╕д╕йшов до телефона ╕ спересердя, мало не об╕рвавши, крутнув ручку.

- Нуль першого! - видихнув телефон╕стц╕.

- Командувач гарн╕зону слуха╓, - почувся втом- лений голос.

- Б╕ля телефона Аргонавт. Терм╕ново прошу трьох вершник╕в в замок Любарта. Замок негайно оточити, принаймн╕ сотнею стр╕льц╕в.

- Прийнято до виконання, - в╕дказав голос, у якого враз пропала втома. Командувач ще к╕лька м╕ся- ц╕в тому давав п╕дписку про безумовне виконання заряджень посадово╖ особи з таким псевдо.

Тро╓ вершник╕в, як вихор, влет╕ли на подв╕р"я замку, старший сп╕шився.

- Сотник Петриченко у ваше розпорядження, - представився, здивовано окидаючи поглядом мирне замкове подв╕р"я. Н╕кого не видно, н╕хто не стр╕ля╓, т╕льки б╕ля дерев"яно╖ буд╕вл╕ л╕тнього театру пора- ються дво╓, напевне, п╕дсобних роб╕тник╕в. - Замок по периметру оточу╓ моя сотня.

- Не впустити ╕ не випустити н╕ душ╕. До окремого наказу, - розпорядився Галицький, т╕шачи себе дум- кою, що пороша зараз вельми доречна.

Ще за п╕вгодини прибули п"ятеро сл╕дчих на пом╕ч ╕з в╕дд╕лу контррозв╕дки - Галицький, як оф╕цер Розв╕дочно╖ управи Головного управл╕ння Генераль- ного штабу Арм╕╖ УНР, право на такий виклик мав.

- Трапилася надзвичайна под╕я, - стисло, дисти- льованою ╕нтонац╕╓ю, аби не видавати роздратування, викладав суть ╤ван Степанович. - Сьогодн╕ вранц╕, хвилин за десять до мого приходу, з металево╖ шафи, з-п╕д серйозного замка викрадено особливо варт╕сну р╕ч, яка ма╓ неперех╕дну ╕сторичну та державну ц╕н- н╕сть, ╕ велику - в грошах. Мусимо перетрясти все тут до голочки ╕ до ниточки, а знайти. ╤з замку не вине- суть, бо оточений - якщо т╕льки не встигли ран╕ше. Майте на уваз╕, що викрадач надзвичайно квал╕ф╕ко- ваний ╕ небезпечний. В╕н так переодягнувся ╕ загриму- вався п╕д мене, що його не вп╕знав нав╕ть сторож, з яким щодня бачуся принаймн╕ дв╕ч╕.

╤ в╕н коротко описав, як ма╓ виглядати пропажа - обшук ╕ пошук почався негайно.

╤ван Степанович потрапив до Луцька вже наступно- го дня, як зайняли його 20 грудня 1918 року в╕йська УНР. Скромний арх╕вар╕ус до сьогодн╕шнього дня, в╕н не привертав н╕чи╓╖ уваги, шелест╕в соб╕ сво╖ми старо- св╕тськими, вигор╕лими ╕ пожовт╕лими паперами, природно, ц╕кавився ╕ розпитував про старовину - кожен може мати якусь пристрасть, тим паче було в╕домо, що в╕н - випускник ╕сторико-ф╕лолог╕чного факультету Ки╖вського ун╕верситету святого Воло- димира. А тижн╕в через два прийшли до нього четверо хлопчак╕в, майже паруб╕йк╕в ╕, переступаючи з ноги на ногу та розгублено перезираючись, довго не могли зважитися, кому почати мову.


- Чим же можу бути корисним молодому коза- цтву? - засм╕явся з тако╖ нер╕шучост╕ ╤ван Степа- нович.

- Ми г╕мназисти тутешн╕, з укра╖нсько╖ г╕мназ╕╖, - п╕дохочений ╕ншими озвався найстарший. - Правда, наша г╕мназ╕я молода, лише перший р╕к, дос╕ понад двадцять л╕т ╕снувала рос╕йська, доки у в╕йну не ева- куювали... ╤ то лише два класи перевели укра╖нською мовою навчання...

- Здалеку щось заходите, козаки, - перебив ╤ван Степанович. - Нащо я вам потр╕бен?

- Дозвольте у замковому п╕дземелл╕ нам пошук проводити. Там багато ц╕кавого, ╕ воно не досл╕джене. Куди ведуть п╕дземн╕ ходи ╕ що бути в них може - не в╕да╓ н╕хто. А ви, нам казали, зна╓те старовину, давн╕ документи вивча╓те.

- Не в т╕ двер╕, хлопц╕, постукали, - знову перебив в╕н г╕мназист╕в. - Не маю я такого права - дозволяти чи н╕. А по-друге, хоч ви майже парубки, та вас не пустять без учителя, без навчання безпец╕ ╕ таке ╕нше. То жарти поган╕.

- А якщо ╕ вчитель погодиться, ╕ все зробимо, як нам скажуть? - щойно так╕ нер╕шуч╕, раптом розхо- робрилися.

- Книжок начиталися про скарби та старовинн╕ замки, - буркнув Галицький, але добродушно, без ве- ликого докору. Щось в╕дчув в╕н у них таке невловиме, на╖вно-щире, що не м╕г словом виказати, знайти якесь визначення, якусь формулу, щось неясне п╕дказувала йому ╕нту╖ц╕я: добре було б помогти цим нап╕вд╕тла- хам. - Н╕чого я вам нав╕ть об╕цяти не можу, але перепи- таю, хто тут право ма╓ таке. Загляньте п╕слязавтра.

П╕слязавтра хлопц╕ ще до роботи чекали ╤вана Степановича перед брамою В"╖зно╖ веж╕.

З ус╕ма пересторогами, як╕ назвали в м╕ськ╕й упра- в╕, г╕мназисти таки приступили до вивчення п╕дзе- мель. Перш╕ два рази принесли т╕льки древню пилюгу на щоках та павутиння на одяз╕, втрет╓ вже оч╕ сяяли, бо давня стр╕ла з геть побитим ╕ржею наконечником ╖м знайшлася. Пригасли т╕ оч╕, як знову з порожн╕ми руками п╕дн╕малися, ╕ зовс╕м погас вогник азарту, як за к╕лька раз╕в принесли лише запорошену порожню пляшку. ╤ван Степанович покрутив у руках ╖╖, витер злегка й в╕ддав упертим досл╕дникам:

- Дарую. Н╕мецький шнапс п"ятир╕чно╖ давност╕. Певне, н╕мець того й не витримав у час брусиловсько- го прориву, що забагато до цього прикладався.

Вир╕шили г╕мназисти сходити востанн╓ ╕ принесли цього разу йому металевий ящик, майже весь побитий ╕ржею, - як поставили його на ст╕л, то в ╤вана Степа- новича аж сорочка прилипла до спини в╕д холодного поту. "Не дай Бог вибух╕вка або набо╖ - б╕да може ста- тися будь-яко╖ мит╕".

Висваривши г╕мназист╕в разом ╕з учителем за легко- важн╕сть та випровадивши ╖х, узявся Галицький роз- дивлятися той п╕дземний трофей. Першою спала гадка викликати м╕нер╕в, але трохи згодом в╕н передумав. Металевий ящик геть понищений, йому не к╕лька деся- тил╕ть, а треба вести рахунок х╕ба на стол╕ття, коли люди у хитромудр╕ вибух╕вки не вм╕ли ще гратися, пороху ж за такий час давно гаплик. А може, там ц╕нн╕ старовинн╕ рукописи, древн╕ л╕тописи, як╕ кинуть нове св╕тло на перервану в багатьох м╕сцях ╕ пошматовану укра╖нську ╕стор╕ю? ╤ йому, що з╕ студентсько╖ лави мр╕яв про наукову кар"╓ру, вдасться вписати незнану дос╕ стор╕нку в ╕стор╕ограф╕ю цього ун╕кального краю, що на розстанях ус╕х ╓вропейських дор╕г ╕ через те йому ведеться як горохов╕ при дороз╕ - хто не йде, той скуб-


не? Адже у цьому кра╖ сходилися культури ╕ цив╕л╕зац╕╖ заходу ╕ сходу, п╕вдня ╕ п╕вноч╕, тут витворювався р╕дк╕сний феномен, незнаний культурний сплав, в якому та╖ться безл╕ч та╓мниць-╕нтриг...

Марна справа в╕дчинити замок, бо з нього лишила- ся лише груда ╕рж╕ завб╕льшки з добрячий кулак. Тож Галицький на св╕й страх ╕ ризик почав легенько ф╕нсь- ким ножем п╕дважувати одну з╕ стор╕н цього загадко- вого ящика - метал подавався, як трухляве дерево.

Врешт╕ таки вдалося зняти кришку - ╤ван Степа- нович аж скривився в╕д розчарування та розпуки: там була лише купка ганч╕р"я, що при найлегшому дотиков╕ розсипалася. Радше машинально, якось по ╕нерц╕╖ в╕н почав легенько розгр╕бати те дрантя, ковтаючи образу за крах таких яскравих ╕, по сут╕, дитячих над╕й, як рап- том пальц╕ наштовхнулися на твердий предмет. Обачно й поволечки в╕н вийняв його ╕ поставив на ст╕л.

З-п╕д зотл╕лого ганч╕р"я та пилюги проступали кон- тури виробу, що чимось нагадував церковн╕ корони, як╕ тримають при в╕нчанн╕ над головами молодих.

"╤ все-таки удача, - змайнула знову рад╕сна думка. - Можливо, ╓пископська митра, але кого, яких в╕к╕в?"

Р╕зн╕ здогади спадали на думку - по зак╕нченню ун╕верситету в╕н готувався захищати наукову роботу ╕ чимало стор╕нок ╕сторичних документ╕в перечитав та пальцями перебрав. Це митра чи щось ╕нше? Пам"ятка з церкви ╤вана Богослова, що збудована на територ╕╖, де постане замок, за час╕в Ярослава ╤зяславовича, десь м╕ж 1115-м ╕ 1180-м роками, чи його син╕в, ще домон- гольських час╕в, коли укра╖нц╕ не були н╕ п╕д поль- ською, н╕ п╕д рос╕йською чи угорською або ╕ншою якоюсь окупац╕╓ю? Все могло бути, бо церкву з XIII стол╕ття вважали соборною, служила вона тривалий час резиденц╕╓ю духовно╖ влади й усипальницею

уд╕льних княз╕в. Вселенськ╕ патр╕архи не оминали дорогою цього храму. Луцька ╓пископ╕я за Кирила Терлець-кого волод╕ла наприк╕нц╕ тисяча п"ятисотих рок╕в чотирма м╕стечками, 34 селами, двома замками. Десь тут поряд, за дек╕лька десятк╕в крок╕в, починав сво╓ сходження в╕д посади п╕дписарчука майбутн╕й гетьман ╤ван Виговський, тут липнем 1638-го в собор- н╕й церкв╕ утверджував православ"я Ки╖вський митро- полит Петро Могила... А може, йому неймов╕рно пощастило, думав Галицький, ╕ митра належить нав╕ть до ран╕ших час╕в. В╕н був знайомий ╕з працями Володимира Антоновича та Андр╕яна Прахова, як╕ на основ╕ археолог╕чних розкопок у Володимир╕ ще 1886 року довели, що у волинський край христи- янство прийшло принаймн╕ за стол╕ття до хрещення Рус╕ Володимиром Великим. Тод╕ земля ця, по Стир ╕ Буг, входила до Велико-Моравсько╖ держави ╕ в╕ру Христову сюди принесли солунськ╕ брати Кирило ╕ Мефод╕й, вони ж слов"янську азбуку вдосконалили, якою Святе Письмо ще до них на вкра╖нськ╕й земл╕ було писане, заснували тут Апостольську церкву. В сан╕ арх╕╓пископа Мефод╕й очолив арх╕╓парх╕ю, в сучасному розум╕нн╕ митропол╕ю, п"ятеро його учн╕в стали ╓пископами й учителями р╕зних слов"янських народ╕в. ╤ першим ╓пископом у Володимир╕, поза сум- н╕вами, був один з учн╕в Мефод╕я, який мав добре знати мову, традиц╕╖ та звича╖ тутешнього люду; начебто звали його Степаном. Хоча по смерт╕ Мефод╕я н╕мецьке духовенство розгромило арх╕╓парх╕ю, та пос╕ян╕ зерна вже проростали...

╤ван Степанович став обережно носовичком проти- рати по колу цей загадковий предмет: раптом зблис- нув з-п╕д попелясто╖ пилюги жовтавий, не поточений ╕ржею ╕ невблаганними роками метал, ╕ з"явився


напис латиницею. В╕н п╕дн╕с його ближче до св╕тла ╕ ч╕тко побачив два слова: "Rex Russianus".

╤ван Степанович тихо опустився на ст╕лець, так обачно й легенько, мов був той ст╕лець скляним ╕ м╕г п╕д ним тр╕снути й розвалитися. "Rex Russianus",

"Король Рус╕" - такий напис був на корон╕ остан- нього укра╖нського короля Юр╕я ╤╤, внука по матер╕ короля Юр╕я ╤, що в свою чергу був онуком першого укра╖нського короля Данила Галицького.

В╕н сид╕в х╕ба з п╕вгодини, доки приходив до тями, шукаючи ╕ не знаходячи р╕шення, що робити з коро- л╕вською короною. Надто ц╕нна то р╕ч, ╕ не ст╕льки у марнославних грошах, хоч ╕ вони тут, мабуть, неймо- в╕рн╕, надто ц╕нна вона для ╕стор╕╖ ╕ науки, аби переда- ти ╖╖ просто чиновнику в м╕ську управу - мало чого на св╕т╕ трапля╓ться, до того ж ╕з незнайомими достатньо людьми, до того ж у во╓нн╕ часи. Командувач гарн╕зо- ну теж не вельми п╕дходить, бо не в╕домо куди на ранок виступати накажуть... Треба просто у штаб Директор╕╖, якраз п╕слязавтра оч╕ку╓ться кур"╓р, а п╕втори доби про це н╕хто не ма╓ права ╕ знати.

Лихо не стало чекати ст╕льки...

Маленький кам╕нець, який несм╕ливо зблиснув на металев╕й поличц╕, - ╓дине, що лишилося в╕д корони, то був самоцв╕т ╕ випав в╕н, певне, через посп╕х викра- дача. ╤ван Степанович не знався на такому добр╕, тож при нагод╕ здасть його в Ки╖в - ╕ експерти там сам╕ визначать його ц╕нн╕сть та ймення.

Тим часом пошуки пропаж╕ тривали, сл╕дч╕ з контр- розв╕дки перетрясали вс╕ прим╕щення, а сотня Петри- ченка стояла в оточенн╕. Через годину Петриченко допов╕дав:

- На територ╕ю замку не вв╕йшла жодна душа. ╤ жодна не вийшла. Про це можна впевнено тверди- ти - по св╕ж╕й порош╕ н╕ сл╕ду.

- Оточення не зн╕мати. Перезм╕ну стр╕льц╕в прове- сти особливо уважно ╕ ч╕тко.

П╕д веч╕р прийшли стомлен╕ та випацькан╕, мов сажотруси, сл╕дч╕ з контррозв╕дки ╕ т╕льки руками розвели:

- Зеро. Окр╕м п╕вдесятка паперових корон в л╕т- ньому театр╕, що валяються у ком╕рчин╕, напевне, шексп╕р╕вських корол╕в. Ми нав╕ть цвяхом ╖х шкря- бали...

Б╕льше доби не зн╕мали оточення, морозячи стр╕ль- ц╕в, дв╕ доби не спочивали сл╕дч╕; ╤ван Степанович передр╕мнув х╕ба п╕вгодини, сидячи в каб╕нет╕ на витертому ╕ розхитаному, що в╕д найменшого поруху жал╕бно та ображено поскрипував, старому ст╕льц╕.


2. ТЕЛЕГРАМА У КИ╥В

У прим╕щенн╕ м╕ського телеграфу до в╕конця п╕д╕йшла молода, не дорого, але елегантно вдягнута ж╕нка ╕ подала текст телеграми. "Ки╖в Б╕б╕кова 24 Супруненку Андр╕ю Григоровичу Т╕тка важко захво- р╕ла тчк Передайте л╕ки".

Телеграф╕ст проб╕г очима акуратним почерком писан╕ рядки ╕, доки готував квитанц╕ю, зн╕чев"я докинув:

- Погода ще така, т╕льки хвор╕сть кличе.

Ж╕нка на знак згоди лише кивнула ╕ дещо ман╕рно поправила капелюшок.

- Певне, старенька вже т╕тка? - не вгавав телегра- ф╕ст, що нудився годинами без д╕ла ╕ радий був хоч словом ╕з кимось перекинутися.

- О, так, вельми поважний в╕к, - т╕льки й в╕дказа- ла в╕дв╕дувачка й озирнулася на двер╕, очевидно, посп╕шаючи.

Уже за порогом ж╕нку спинили дво╓ чолов╕к╕в у цив╕льному.

- Даруйте, пан╕. Ваш╕ документи.

- Ви т╕льки в молодих ж╕нок ╖х перев╕ря╓те? - всм╕хнулася лише кутиками вуст. - Бодай би пред- ставилися.

Один ╕з чолов╕к╕в виймав посв╕дку, а другий узяв документа молодо╖ ж╕нки ╕ дв╕ч╕ кинув погляд то на

обличчя ╖╖, то на документ. Врешт╕ байдуже, тоном без смаку ╕ кольору, як переварена вода, буркнув:

- Щасливо.

Ж╕нка ображено клацнула замочком сумочки, а чолов╕ки, виждавши, доки вона заверне за р╕г будин- ку, зайшли до телеграф╕ста. Поверт╕вши ╕ покрутив- ши нев╕дправлену ще телеграму, знизали плечима.

- Як вона себе поводила? - перепитали у телегра- ф╕ста.

- Та чогось особливого... Х╕ба посп╕шала. А може, то просто знервована - все-таки р╕дня...

Чолов╕ки м╕ж собою перезирнулися.

- Що робитимемо?

- У нас ще на першому курс╕ казали: краще пере- ╖сти, ан╕ж недоспати.

Вже через сотню крок╕в ж╕нку знову спинили, цього разу дво╓ в╕йськових патрул╕в.

- Документи, будь ласка.

Ж╕нка т╕льки спантеличено блимнула з-п╕д капе- люшка.

- Чи ви не виспалися сьогодн╕, щойно ж перев╕ряли.

- Во╓нний час, пан╕. Ми не зобов"язан╕ вам давати пояснення.

Старший патруль довго дивився документа, нав╕ть до очей п╕дн╕с його ближче, наче збирався понюхати.

- Тут чомусь дата якась розмита, ма╓мо з"ясувати... В╕н не встиг доказати, що то мав би з"ясовувати, як д╕став блискавичний удар у шию руба долонею - зато- чився й пов╕льно упав, як п╕др╕зане дерево. Другий хапнувся було за кобуру, та не встиг, як бол╕сний удар

у жив╕т з╕гнув його навп╕л, як складаного ножика.

В╕зник, що др╕мав поруч, стримуючи час в╕д часу застояного коня, лише очима закл╕пав в╕д такого видива. Враз ж╕нка скочила до нього, схопила л╕йц╕ - в╕н лише рота встиг широко розкрити, мов на вимогу


зубного л╕каря, ╕ кулею вилет╕в з╕ свого пригр╕того с╕дала й розтягнувся на брук╕вц╕.

Круто розвернувшись, ж╕нка так щедро батогом почастувала коня, що той з╕рвався з м╕сця вскач, аж передн╕ колеса п╕д╕ймалися. Патрул╕ схопилися, кинулися було усл╕д, але гурк╕т кол╕с брук╕вкою все в╕ддалявся, аж доки ╕ зовс╕м не стих за поворотом.

Урешт╕ вдалося вп╕ймати ╕ншого в╕зника, рвонули було навздог╕н, та догнали лише на околиц╕, б╕ля кла- довища. К╕нь сумирно похитував головою, в╕дсапую- чись, а дуга охляп лежала на грив╕ - один гуж на хомут╕ був перер╕заний.

Чолов╕ки спантеличено перезирнулися.

- ╤ що ж то було?

- Не пов╕рю, що це мадам. Чолов╕чисько, ще й добре муштрований.

- Хтозна. Хоч усяке бува╓...

- Не каж╕мо н╕кому, бо засм╕ють.

- Тут не до см╕шок. Негайно вертаймося, допов╕да- ти потр╕бно чимскорше.

Хоч державна машина була молодою зовс╕м, як сл╕д не в╕длагоджена ╕ регульована, ще частенько скрип╕- ла, а то й зовс╕м примхливо й негадано пригальмовува- ла, та цього разу вдавалося д╕яти нев╕дкладно. Контррозв╕дка взяла п╕д контроль пошту, телеграф, зал╕зницю, налагоджувалися контакти з приватними в╕зниками. Терм╕ново п╕шов запит про ки╖вську адре- су, вказану в телеграм╕. В╕дпов╕дь не забарилася: н╕- який Супруненко Андр╕й Григорович там не прожи- ва╓, н╕хто такого не зна╓, в зазначеному будинку до того ж нав╕ть квартир н╕яких нема, бо то в╕дд╕лення м╕сцевого ломбарду.


3. П╤ЗН╤Й Г╤СТЬ

╤ван Степанович повернувся на квартиру геть зне- силеним, наче прачем побитий, давалися взнаки дв╕ доби на ногах, майже без сну - т╕льки в голов╕ двигт╕- ло, мов у молотарц╕, в яку забули покласти снопи.

Нашвидкуруч п╕двечерявши, х╕ба для годиться, бо страва видавалася без смаку, як н╕чим не приправлена с╕чка, в╕н збирався чимшвидше д╕статися л╕жка. Але омр╕яний в╕дпочинок знову виявився примарою - ледве постукавши ╕ не чекаючи нав╕ть дозволу, пор╕г переступив знайомий л╕кар К╕ндрат Володимирович, до якого ╕нколи заб╕гав за п╕гулками в╕д застуди. "Що би то мало значити?" - ворухнулася здивована думка в ╤вана Степановича, бо л╕кар до нього жодного разу дос╕ ще не заходив.

- Чаю, чогось м╕цн╕шого? - перепитав, п╕дсовую- чи ст╕льця.

Той т╕льки байдуже рукою махнув, якось по-дитя- чому, як маля, коли хлюпа╓ться у вод╕.

Г╕сть довго тримав склянку чаю обома руками, мовби хто збирався виривати ╖╖, ╕ все ще вагався пригу- бити. У жовтавому св╕тл╕ гасово╖ лампи, що час в╕д часу легенько змигувала ╕ по-змовницькому потр╕ску- вала, його довгий з горбинкою н╕с видавався ще гостр╕- шим, на худому довгастому обличч╕ з нездоровою жов- тизни шк╕рою, що в╕д гасово╖ лампи ставала ще жовт╕-


19


шою, був якийсь переляк чи розгублен╕сть, або одне ╕ друге разом.

Галицький спершу зачекав, доки г╕сть заспоко╖ть- ся, бо ложечка в склянц╕, яку той все тримав обома руками, тихенько видзвонювала. Врешт╕, не дочекав- шись в╕д нього й слова, тихо сказав:

- К╕ндрате Володимировичу, щось стряслося.

- Ви т╕льки не подумайте, що я п"яний, або в гарячц╕ чи не при сво╓му розумов╕, - обережно поста- вив склянку г╕сть, так ╕ не надпивши.

╤ван Степанович справд╕ не почув в╕д нього спирт- ного.

- Можливо, щось терм╕нове вельми? - перепитав обережно.

- ╤ не см╕йтеся, дуже прошу вас, з того, що маю зараз сказати...

Вся ця кумед╕я починала дратувати Галицького, ╕ в╕н ╕з погано прихованим роздратуванням кинув:

- Та каж╕ть уже, не тягн╕ть жили.

- Я прийшов купити у вас вашу кров, - ╕ в╕н уперше з якоюсь в╕дчайдушн╕стю подивився у в╕ч╕ господарю.

- З кимось лихо, потр╕бне переливання? Я не боюся, К╕ндрате Володимировичу, бо дв╕ч╕ на фронт╕ здавав уже по дв╕ст╕ грам╕в.

- Я не дв╕ст╕. Усю, - якось ╕з видихом, з неймов╕р- ним полегшенням, що найважче позаду, сказав л╕кар.

- А чого не в╕дразу купити ще й душу? Оптом дешевше, - засм╕явся Галицький.

- Мен╕ не до пересм╕шок, - похилив голову л╕кар.

- Щось ви мен╕ мало нагаду╓те Меф╕стофеля, - плеч╕ в ╤вана Степановича мимовол╕ др╕бно затряслися в╕д тамованого см╕ху - сон ╕ втома враз в╕д╕йшли.

- У сказаному ╕ крихти жарту.

- Як ви соб╕ це уявля╓те? Ви що мен╕ - бензин чи гор╕лку натом╕сть залл╓те? - ╤ван Степанович тепер


20

см╕явся в╕дкрито, залюбки ╕ з облегшенням напруги останн╕х двох дн╕в, витирав хустиною оч╕, в╕дкашлю- вався ╕ знову см╕явся.

- Натом╕сть вам поетапно, допустимими порц╕ями буде зроблене переливання ╕ншо╖ кров╕, зрозум╕ло, т╕льки вашо╖ групи. Не буду хвалитися, але в цьому кра╖ я ╓диний фах╕вець такого р╕вня. Досв╕д сотень переливань, зроблених мною на фронт╕, гаранту╓ без- пеку.

- Ви що, в секту до сатан╕ст╕в записалися чи до яких в╕дьмацьких ворожбит╕в, даруйте, на стар╕сть пристали?

- Л╕пше вже з ворожбитами мати справу, н╕ж з цими...

- Так не в одно╖ людини, а в багатьох однаково╖ групи узяти можна.

- На жаль, потр╕бна лише ваша. Така умова.

- Та хай йому грець, нав╕що здалася вам саме моя кров, не на кашанку ж! - Галицький до гикавки досм╕явся ╕ ще не м╕г заспоко╖тися.

Л╕кар знову взяв склянку обома руками ╕ нахилом, не переводячи духу, мов його три дн╕ годували оселед- цями й оце т╕льки дали напитися, влив у себе весь чай - ╕, зда╓ться, став спок╕йн╕шим.

- Учора п╕зно ввечер╕, як оце я до вас, приходить без попередження до мене додому незнайома людина. Принаймн╕ дос╕ у м╕ст╕ я ╖╖ не зустр╕чав. Чолов╕к десь вашого зросту ╕ вашо╖ статури, культурний ╕ чемний, гарно мовою волод╕╓, хоч ледве вловимий акцент таки чути. В╕н запропонував те, що я вам зараз тут опов╕в. А ще в╕н сказав, що за кров в╕н заплатить р╕вно ст╕ль- ки, ск╕льки ви сам╕ зажада╓те. Це може бути названа вами сума на рахунку одного з банк╕в Цюр╕ха, може бути золото або коштовност╕ безпосередньо на руки.


21


- Дивна авантюра... Очевидно, вона пов"язана з чаклунством яко╖сь новоявлено╖ секти.

- Чолов╕к запевнив, що до чаклун╕в та ворожбит╕в в╕н не ма╓ н╕якого стосунку - ще й перехрестився при мен╕.

- Виганяйте цих мудрагел╕в умоченою в нужник м╕тлою, аби не морочили голови людям.

Л╕кар ╕з сумом ╕ докором подивився з-п╕д лоба на Галицького.

- Погнати я можу. Т╕льки мене попередили, що у випадку мо╓╖ чи вашо╖ в╕дмови вис╕ти мен╕ на найви- щому стовп╕ головно╖ вулиц╕ нашого м╕ста. ╤ ще проси- ли не сумн╕ватися, що нав╕ть втеча цього не зм╕нить.

- Отако╖...- вистукував Галицький пальцями по столу почуту недавно в тутешн╕й кав"ярн╕ мелод╕ю. Без вини винуватий л╕кар фактично потрапив до загадкових авантюрист╕в у заручники - ╕ тепер його життя п╕д загрозою. Але чому вони не можуть просто вбити його ╕ вичавити, як с╕к ╕з морквини, для чогось потр╕бну ╖м кров?

- Безумець, що вт╕к з л╕карн╕ для душевнохворих, авантюрист або член бузув╕рсько╖ секти - однаково небезпечно. В╕н якийсь терм╕н назвав?

- Один тиждень.


4. ЗУСТР╤Ч У ЛОМБАРД╤

Михайло Василюк нав╕ть на пороз╕ ломбарду не позбувся в╕дчуття провини, що занудно ╕ млосно, мов п╕д н╕готь загнана скалка, мучила його сумл╕ння: в╕н ╕шов здавати в ломбард старовинний бабусин пер- стень, хоча об╕цяв ╖й н╕коли не продавати чи д╕вати

де╕нде, а т╕льки передати у спадок д╕тям чи, нав╕ть краще, онукам. Але в╕н не мав чогось ╕ншого здати, зате мав бути у цьому вельми популярному в нин╕шн╕ часи заклад╕ р╕вно за чверть години до закриття.

Михайло подав у в╕конце перстень, все ще картаю- чи в душ╕ себе, ╕ нав╕ть образився на л╕тню ж╕ночку- приймальницю, що байдуже буркнула:

- Зараз вийде оц╕нювач.

Чолов╕к, що мав назвати ц╕ну ╓диному с╕мейному скарбов╕, високий ╕ широкоплечий, дещо не по л╕тах повнуватий, в елегантному костюм╕, сл╕пучо-б╕л╕й сорочц╕ та з╕ смаком п╕д╕браним метеликом, нагадував артиста ориг╕нального жанру, т╕льки руками раптом розв╕в, ╕ щира посм╕шка мало не до сам╕с╕ньких вух розтяглася обличчям:

- А де ти тут взявся, Михайле?

- Григор╕й?!

Михайло аж рота розкрив, мов справд╕ був перед ним не давн╕й товариш, а фокусник, що ось-ось ма╓ негайно вже тут, перед ним, витворити негадану чудас╕ю.


23


- Ось, прин╕с, - розгублено показав рукою на при- ймальницю.

- Та я тебе вже п╕вроку, гадай, не бачив, - не пере- ставав т╕шитися оц╕нювач, ун╕верситетський одно- курсник Грицько Сазонов. - Де ти, що робиш, в яку шпарину заникався?

Михайло теж не менше був подивований, не оч╕ку- вав випускника ╕сторико-ф╕лолог╕чного саме в под╕б- ному заклад╕ зустр╕ти, ╕з яким студентського кулешу не один казан з"╖ли.

- На наш╕й кафедр╕ роботу шкрябаю. Дошкря- бую, - поправився було.

Григор╕й стиснув гостя в об╕ймах так, що аж у пле- чах у того хруснуло, а тод╕ засм╕явся:

- Бачив я, якими очима ти м╕й костюм оц╕нював - буржуа, мовляв, та й год╕. Тепер цим словом лаються, а дарма, Ану показуй, з чим заявився.

В╕н повол╕ ╕ довго крутив перстень у руках, а тод╕ одказав, крутнувши головою:

- Кам╕нь нехитрий, а от в╕зерунок на колечков╕ довол╕ ориг╕нальний. Загалом же багато не варту╓. А ск╕льки ти хочеш?

Забачивши, як спохмурн╕ло Михайлове обличчя, Григор╕й раптом запропонував:

- Може, я краще тоб╕ позичу, нав╕ть значно б╕льшу суму?

- Позичають чуж╕, а в╕ддають сво╖, - з╕тхнув Михайло.

╥хню мову перебив поштар, що саме нагодився.

- Хто тут Супруненко? Телеграма.

- Давай сюди, то для мене.

Григор╕й розписався, а як поштар був уже за двери- ма, Михайло здивовано перепитав:

- Ти х╕ба пр╕звище пом╕няв?

- Та н╕, то для товариша. Телеграфують, що т╕тка виздоров╕ла й л╕к╕в уже не треба. Йому ж мороки

менше, - пояснив Григор╕й, але якась прикр╕сть та невдоволення змайнули у голос╕. - Слухай, в мене хвилин за десять робочий день завершу╓ться, давай десь вип"╓мо кави.

У нап╕впорожньому зал╕, в куточку, ╖м розмовляти було затишно - Григор╕й таки не стримався шикону- ти, замовив як на ц╕ часи довол╕ розк╕шну вечерю.

- А тепер розказуй, як ведеться, над чим голову сушиш.

- Як╕ в мене можуть бути новини... Я наче в п╕двод- ному царств╕: десь там, зверху, шторми ╕ тайфуни, пере- вороти ╕ революц╕╖, мерехтить, як на екран╕ дешевень- кого с╕нематографа, зм╕на влад, а в мене неймов╕рна, в╕ков╕чна тиша та спок╕й. А ще арх╕вний порох: пишу роботу про Соф╕ю В╕товт╕вну, про ун╕кальну як на ж╕но- чу тамто╖ епохи долю - починаючи в╕д випадково╖ закоханост╕ у Васил╕я, сина Дмитра Донського, якого доля закинула в хороми ╖╖ батька в Луцьку, так би мови- ти, з доставкою додому, аж до того часу, коли Соф╕я очо- лила оборону Москви в╕д татар ╕ таки зум╕ла витримати жахливу навалу. Тема дуже ц╕кава, гадаю, через п╕вро- ку завершу, от якби т╕льки ╖сти с╕м"╖ стачало - платня, сам розум╕╓ш, у мене ще не професорська.

- А що ж тоб╕ там робити п╕сля Соловйова та Карамз╕на, ╕нших стовп╕в ╕стор╕ограф╕чних? - крут- нув головою, аж трясонулися щоки, Григор╕й ╕, в╕дста- вивши келих, випрямився та згори вниз подивився на товариша, як бувалий п╕вень на мале нетямкувате курча. - Там же все писане-переписане... Хоча ти мене за╕нтригував на повну котушку - як-не-як, я москвич у трьох покол╕ннях, то т╕льки батька перед св╕товою в╕йною в Ки╖в на роботу перевели.

- Писане, Грицю, та не все, - не зн╕тився Михайло п╕д надто твердим ╕ самовпевненим поглядом. - ╤ дещо не так.


Михайло поклав виделку, витер серветкою руки та склав ╖╖ акуратно вчетверо, ╕, примруживши одне око, мов ц╕лився з рушниц╕, кинув знизу вгору насм╕шку- ватий погляд:

- Давай-но згада╓мо дещо з третього курсу. По╖хали: далекого 1382 року московський княжич Васил╕й, син Дмитра Донського, подався в Орду дома- гатися великокняжого столу. Ординц╕ затримали Васил╕я аж на два роки: не в╕дпустимо, мовляв, доки боржок данини ще батьк╕в не в╕ддасте, др╕бниц╕ як╕сь, лише 8000 рубл╕в ср╕блом. Зрештою княжичу вдалося втекти в Молдав╕ю, а тод╕ в Луцьк, чи, точн╕ше, за тод╕шн╕м йменням - Лучеськ Великий, де знайшов над╕йний прихисток у замку Любарта, в тод╕шнього правителя цього краю В╕товта. ╤ не лише прихисток. У В╕товта донька п╕дростала, Соф╕я, красуня писана, осв╕чена прекрасно, багатьма ╓вропейськими мовами в╕льно волод╕ла. Васил╕ю ╕ Соф╕╖ - обом по п"ятнад- цять, обо╓ ╕з знатних род╕в, тож покохали вони одне одного ╕ згодом одружилися. Р╕дк╕сний випадок шлюбу на такому р╕вн╕ - коли по╓дналися по любов╕, а не за пол╕тичним розрахунком.

- Н╕вроку, серйозне в╕дкриття, - Григор╕й так само дивився згори вниз, т╕льки ще руки на грудях склав, мов ╕з нього, з натури, бюст саме зараз л╕пити з╕бралися. - Якби я був на захист╕ тво╖м опонентом, ой, нагор╕ло б тоб╕...

Михайло мовби й не чув насм╕шкуватого тону цього задираки, дивився мимо Григор╕я на молоденького ╕ тонкого, мов бич╕лно в╕д батога, скрипаля в куточку, що награвав так тихо, наче у нього чомусь бракувало сили. Михайло дивився ╕ в╕в соб╕ дал╕, мовби зовс╕м не з Григор╕╓м оце розмовляв.

- Багато води в╕дтод╕ втекло у Стир╕, що б╕жить поп╕д замком Любарта, та й у Москв╕-р╕ц╕ так само. В╕товт склика╓ перший з"╖зд монарх╕в ╢вропи, про-

образ майбутньо╖ ╓вропейсько╖ сп╕льноти, а донька народжу╓ д╕ток, бавить онук╕в. Отож момент пер- ший - моральний. Лучанка Соф╕я В╕товт╕вна - дру- жина Великого князя Московського Васил╕я ╤, мама Великого князя Московського Васил╕я ╤╤, певний час фактично править Московською державою, р╕дна бабуся государя вс╕я Рус╕ ╤вана ╤╤╤...

- Чекай, чекай, приятелю, ти куди це ведеш? - зверхн╕сть та ╕рон╕ю у Григор╕я наче в╕тром здуло. - Нарешт╕ починаю вп╕знавати автохтонного малороса ╕ здогадуватися...

- Тяжкувато буде тоб╕ здогадатися, - дивився Михайло так само на скрипаля, що виводив смичком вельми старанно, наче школяр, який на гарну оц╕нку з ус╕х сил хоче виконати задану вправу. - ╤ ось чому. Розбираючи господарч╕ документи ма╓тностей Луцько-Острозько╖ ╓пископ╕╖ Кирила Терлецького, я натрапив на два листи зовс╕м не господарського харак- теру - ╕ в мене шпари в руки зайшли, наче з морозу. Не в╕даю, яким рипом т╕ листи туди втрапили, але то були листи Соф╕╖ В╕товт╕вни до батька п╕сля ╖х зустр╕- ч╕ в 1427-му. Два роки уже вдова, при малол╕тньому синов╕, якому присягнуло Московське царство, фак- тична правителька держави Соф╕я задумала значн╕ реформи ╕ радилася з батьком.

- О, то вже ╕нш╕ пир╕жки, - посерйозн╕шав Григор╕й. - Радий, що роботу готу╓ш не халявну, пишучи-переписуючи чуже. Давай по пару грам╕в, а то страва схолоне.

Вони постукалися келихами, ╕ якийсь час Григор╕й т╕льки соп╕в, пораючись над тар╕лкою, - в╕дчувалося, що зайва вага таки йому не на користь. Скрипаль все ще сумл╕нно трудився над заданою йому вправою, хоч були у його мелод╕╖ якась дивовижна цнотлив╕сть та


дитяча на╖вн╕сть, як╕ навряд чи матиме досв╕дчений музика, та й в╕н сам, коли виросте ╕ змужн╕╓.

- А щодо реформ, - озвався Григор╕й, не встиг- нувши нав╕ть ковтнути, - то сьогодн╕ вони у стократ б╕льше потр╕бн╕, ан╕ж нав╕ть у т╕ часи. Ти хоч деколи вирина╓ш ╕з глибин сво╖х наукових на гр╕шну поверх- ню та газети хоч раз в тиждень чита╓ш?

- Читаю, - мляво ╕ знехотя в╕дказав Михайло. - Але з таким апетитом, як би ╖в страву без сол╕...

- Отож-бо, а якби деколи бодай появлявся у поважних товариствах, то зустр╕чалися б ми не раз на п╕вроку. Я, для прикладу, входжу в монарх╕стське товариство ╕ не криюся з цим, хоч яка чергова влада входить у Ки╖в ╕ як╕ прапори на Хрещатику в╕ша╓.

- Постоли сплели тво╖й монарх╕чн╕й ╕де╖. Керен- ський хряснув трон, а б╕льшовики с╕м"ю Романових розстр╕ляли.

Уперше в очах Григор╕я змайнув якийсь незрозум╕- лий хижий блиск.

- Керенський - балаболка, червон╕ страшн╕ш╕. Але й те минеться, як тяжка форма корости, т╕льки чухатися доведеться вельми довго. А Романовими все на брехн╕ ╕ крут╕йств╕ будовано. Розум╕╓ш, ц╕й кра╖н╕ потр╕бен стальний кулак, ╕накше вона розповзеться, як з╕гнилий лантух. ╤ друге. Зараз земля кругом горить, ус╕ з ус╕ма чубляться. Але хто реально вою╓? Кулемети, гармати та солдати з гвинт╕вками? Н╕. Воюють насправд╕ грош╕. Зараз вони в Колчака, весь золотий запас Рос╕╖, б╕льше п╕втисяч╕ тонн. ╤ п╕д Колчаком увесь Сиб╕р уже, й Урал, до Волги стр╕мко доходить. А там, дасть Бог, ╕ до Москви недалеко.

- Прекрасна ╕дея, - покивав головою Михайло, досолюючи страву, бо дос╕ ще не зродився кухар йому пересолити. - ╤ головне - перспективна. Почистимо тр╕шки старе ╕мперське корито, п╕дмалю╓мо ╕ вважа- тимемо модерним л╕нкорном.

- Не п╕дмальована, а оновлена держава, - щиро образився Григор╕й. - Ти не г╕рше мене об╕знаний, що натворила попередня династ╕я. Клялися: Святая Русь! А в т╕й свят╕й живцем замуровували митрополит╕в, як от Арсен╕я Мац╕╓вича. Та яка ж вона, зрештою, Русь, це тут, де ми чарку з тобою п"╓мо, Русь споконв╕чна. Нав╕що було красти на посм╕ховисько бодай тр╕шки осв╕ченого люду чуже ╕м"я, коли сво╓ звучить куди пре- красн╕ше - Московське царство! Монархи коронують- ся шапкою Мономаха... Кумед╕ю зам╕сть коронац╕╖ ламали, ╕ год╕, бо в будь-якому ун╕верситет╕, зв╕сно, не нашому, скажуть, що насправд╕ та шапка ╓ дарунком моголо-татарського хана Узбека ╕ аж н╕як не в╕д кон- стантинопольського ╕мператора Костянтина Володи- миров╕ Мономаху. Бо тому Володимиров╕ у час смерт╕ цього ╕мператора лише два рочки було ╕ ки╖вський пре- стол х╕ба м╕г приснитися. Трьохсотл╕ття дому Рома- нових, якого дому? Перший Романов насправд╕ носив пр╕звище К╕шк╕н, Петро ╤ насправд╕ був сином н╕мець- кого аптекаря, в Катерини ╤╤ - н╕ крапл╕ рос╕йсько╖ кров╕, а в останнього ╕мператора - Миколи ╤╤ - аж одна сто двадцять восьма ╖╖ частинка. Нащо ж нам брех- лива ╕ вигадана батьк╕вщина, коли ма╓мо свою, р╕дну й прекрасну? Ось тому, пане Михайле, потр╕бн╕ нова династ╕я ╕ новий трон. ╤ тод╕ Рос╕я зася╓ новим св╕тлом, властиво сво╖м.

- А дал╕? - раптом рвучко ╕ швидко перепитав Михайло.

- Московське царство в межах колишньо╖ ╕мпер╕╖ 1914 року. ╤ п"яд╕ б╕льше не хочемо.

- Ориг╕нально. Як мовив один д╕д у нас у сел╕: л╕з по л╓стн╕це, а впав ╕з драбини.

- А ти, дума╓ш, ориг╕нальний? У нас кожен ╕нтел╕- гент, тоб╕ под╕бний, ма╓ бути лише демократом - ╕накше в неповноц╕нн╕ запишуть.


╤ Григор╕й засм╕явся, щиро й в╕д душ╕, в нього аж метелик на сорочц╕ вверх-вниз повзати з того почав:

- З тебе могорич, як переможемо... Бо то на халяву першопочатки ново╖ ╕стор╕╖ двох континент╕в д╕знав- ся. Нотуй, для чергово╖ науково╖ роботи знадобиться. Ти ж, судячи з усього, ╕сторик не липовий, якщо листи бозна-яко╖ давност╕ вполював. Ану об╕цяй, що накри- ╓ш поляну?

- Об╕цяю, - слухняно в╕дказав Михайло, ╕ вони ще раз постукалися келихами.

- ╤ ще одне. Якщо нашу ╕дею сприймеш бодай частково та захочеш нам помагати, то це тоб╕ десь запи- шеться. Дуже скоро нам потр╕бно буде багато осв╕чених кадр╕в - в╕д урядовц╕в тутешн╕х до ректор╕в ун╕верси- тет╕в, - Григор╕й довго дивився в оч╕ товаришев╕, так вдивлявся, як видивляються кр╕зь укриту лас╕вцями в╕конну шибку: а що ж там д╕╓ться за в╕кном.

...П╕знього вечора, а точн╕ше - вже ноч╕, Михайло виконував побажання товариша нотувати нов╕тню ╕стор╕ю: писав донесення в розв╕дуправу УНР, куди ╕ кому посилалася телеграма з Луцька про нещасну т╕тку, як╕й потребувалися л╕ки.

В╕н довго й ретельно писав, перечитував написане, а на завершення так само ретельно й несп╕шно порвав того аркуша з рапортом; тод╕ ще довше дивився, як палахкотить у грубц╕ пап╕р з його твор╕нням. Тут звич- ним донесенням н╕як не об╕йтися, треба допов╕дати усно. Йти чи не йти в подв╕йн╕ агенти, як╕ ризики ╕ як╕ переваги, яка легенда, модел╕ можливо╖ повед╕нки, що насамперед сл╕д до уваги брати ╕ ще чималенько тако- го, що вимагало коп╕ткого анал╕зу ╕ максимального передбачення.


Князь Володимир, засновник першого замку в Лучеську


5. ПОДОРОЖ У П╤ДЗЕМЕЛЛЯ

Мабуть ╕з п╕вгодини сид╕в ╤ван Степанович у себе в каб╕нет╕, п╕рнувши в думки з головою: за два дн╕ зав"язалося ст╕льки вузлик╕в, що ╖х йому н╕як не розв"язати, якби нав╕ть н╕гт╕ позривав.

Хто м╕г так спритно викрасти старовинний скарб, загримувавшись п╕д нього самого? ╤ кому, яким сата- н╕стам, потр╕бна саме його кров ╕ для якого чаклун- ства? Хто та загадкова ж╕нка (╕ чи ж╕нка?), що залюб- ки накопала патрул╕в, та як ще вона може тримати зв"язок ╕з Ки╓вом? Зм╕нений текст телеграми ╕ корот- ке донесення про зустр╕ч Михайла Василюка у кав"яр- н╕ дещо прояснили ситуац╕ю. Однак далеко не все.

В╕н би й ╕ще якийсь час тягнув ниточку здогад╕в, яку життя, мов пустотливий к╕т ╕з клубка, нашамота- ло ╕ наплутало, але в двер╕ постукали.

- Прошу!

Переступивши пор╕г, в╕ддав честь ╓диний дос╕ його пост╕йний пом╕чник тут, молодший арх╕вар╕ус Петро Грицанчук, хлопчак ще насправд╕, що й третього курсу не встиг зак╕нчити.

- Учителя ╕стор╕╖ з укра╖нсько╖ г╕мназ╕╖ запрошено. ╤ван Степанович хот╕в разом ╕з ним подивитися замкове п╕дземелля, де г╕мназисти ходили ╕ знайшли ╕ржею поточений ящик. Скарб ╕з земл╕ вийшов ╕ в землю м╕г знову п╕ти, в яку-небудь нову хитромудру схованку

- не полет╕ла ж корона на крилах, бо замок оточили над╕йно ╕ в самому замку до ниточки перетрясли.

- Як╕сь новини у м╕ст╕? - перепитав пом╕чника. - Чи н╕чого не трапилося, може, чутки як╕?

- Все спок╕йно, новин - нуль. Х╕ба на кладовищ╕ в╕дбува╓ться щось незрозум╕ле - як╕сь зловмисники пограбували св╕жу могилу, труп нев╕дь-де д╕вся, нав╕ть ями не закопали...

"Справд╕, якась бузув╕рська секта, схоже, у м╕ст╕ або околицях д╕╓, - ворухнулася думка. - В лихий час таке добро об"явля╓ться".

Прихопивши гасового л╕хтаря, вони втрьох спуска- лися в п╕дземелля. ╤сториков╕ Володимиру Олександ- ровичу, що йшов з л╕хтарем першим, високому ╕ худо- му, доводилося час в╕д часу мало не вдво╓ згинатися ╕ кланятись п╕д невисоким склеп╕нням - т╕льки пилю- ка ╕ порох спурхували з-п╕д взуття, та ще в╕д жовтаво- го св╕тла хилиталися та шугали загадков╕ ╕ ляклив╕ т╕н╕. Тут нечасто, вочевидь, у попередн╕ в╕ки ступала людська нога, в╕длуння в╕д найменшого звуку зрива- лося ╕ котилося, перекочувалося ╕ гуляло пом╕ж кам"яними стелями, густо затканими, особливо по кутках, запилюженим павутинням.

Ус╕ йшли мовчки, обережно ╕ високо п╕дн╕маючи ноги, аби не перечепитися, ╕ лише ╕сторик, мов сам до себе, зр╕дка м╕г докинути уп╕вголоса:

- Зда╓ться, тут л╕воруч... А тут повертали знову... На якусь мить учитель приспинився й, обернув- шись до Галицького та його молодого пом╕чника, осв╕- тив ╖хн╕ обличчя - вони видавалася в╕д тьмяного ╕

мерехтливого св╕тла жовтими, як у мерц╕в.

- Тут ми перепочивали. А заб╕якуватий Микола, мабуть, в╕д страху, нав╕ть за р╕г попросився до в╕тру, дотерп╕ти вже не м╕г.


╤ т╕льки один раз ╕сторик, вкотре кланяючись низь- кому склеп╕нню, поскаржився сво╖м супутникам:

- Тут би не школярська потребувалася, отака при- м╕тивна й аматорська мандр╕вка, тут варту╓ провести профес╕йне й ╜рунтовне археолог╕чне досл╕дження, кошти держав╕ знайти потр╕бно... Ц╕ п╕дземн╕ ходи, що оборонц╕в виводили в час небезпеки далеко в╕д замку, ще та╓мниць бережуть ого-го...

╤ те "ого-го-о" покотилося соб╕ лункими ходами, переломлювалося й в╕дбивалося, гогот╕ло ╕ дробилося, аж в╕ков╕чне павутиння заворушилося.

Вони завернули праворуч, ╕ пром╕нь св╕тла раптом вихопив ╕з цупко╖ темен╕ якийсь силует, в╕н спершу ледве вир╕знявся на тл╕ темно╖ ст╕ни, а коли хитнувся л╕хтар, бо ╕сторик наступив на трухляву дошку, то силует той вир╕знився ч╕тко - й ус╕ враз остовп╕ли.

Людський скелет стояв п╕д ст╕ною, навдивовижу прямовисно стояв, у повен зр╕ст, мовби мав здатн╕сть з пороху земного знятися сам по соб╕; мало того, п╕днята к╕стка одно╖ руки заворушилася ╕ захиталася так, як наче скелет в╕тав непрошених прибульц╕в чи як махають рукою кр╕зь в╕кно вагона пасажири тим, хто зустр╕ча╓ ╖х на перон╕ - нав╕ть щелепа черепа заходила вгору-вниз, мов в╕н мав от-от голосно розреготатися.

╤сторик тихо та здивовано п╕дгикнув ╕ почав пов╕ль- но опускатися долу, як згортають складаний метале- вий метр; ╤ван Степанович з того жаху не м╕г зразу втямити нав╕ть, що би то д╕ялося перед ним, т╕льки встиг з обезсилено╖ руки вчителя п╕дхопити л╕хтаря.

Скелет ще к╕лька раз╕в хитнув злов╕сно черепом та зап"ястям ╕ зац╕пен╕в. Але й нав╕ть тепер в╕н, уже неру- хомий, з п╕днятими у дивному в╕танн╕ струхляв╕лими к╕стками руки, з безсило обвислою щелепою, немов см╕- явся над нажаханими до смерт╕ п╕дземними мандр╕вни-

ками, пошукачами ╕снуючих ╕ не╕снуючих скарб╕в; в╕н см╕явся беззвучно й знущально, лише одними порожн╕- ми заглибинами очей, в яких т╕н╕ в╕д мерехтливого л╕х- таря злегка змигували, ╕ видавалося в╕д того, що череп кепку╓ й п╕дморгу╓ непрошеним в╕зитерам - ну чого ╖м ще треба, тут т╕льки в╕н - володар усього п╕дземного св╕ту, древн╕х ус╕х та╓мниць; ╖м, в яких раптовий мороз стягнув шк╕ру в╕д потойб╕чного жаху ╕ суглоби звело правцем, нащо ╖м у царство т╕ней, мерц╕в та забуття, то його тут усе, немов промовляв скелет, що чатував над проходом, тут в╕н - безрозд╕льний господар та╓мничо- го п╕дземелля, вс╕х загадок, вс╕х минулих поснованих павутиною давн╕х в╕к╕в.


6. ПЕРШИЙ ГОНОРАР

Через два дн╕ у ломбард╕ Григор╕й зустр╕в Михайла Василюка без особливого здивування, проте з приязною посм╕шкою, що тлустим кружальцем роз- б╕галася повнуватим ╕ по-дитячому рожевуватим його обличчям.

- А, вчен╕ муж╕ ╕з захмар"я Ол╕мпу... Проходь. Вони одразу ж перейшли до справи у т╕сному зака-

пелку Григор╕я, де й розминутися важко, х╕ба на паль- чиках якось витягуватися.

- Отже, будеш нам помагати? Хоч тр╕шки, вп╕вто- на, вп╕вноти вловив ╕дею?

- Та я не по ╕дею прийшов, а по кусень хл╕ба, - з╕тхнув тяжкувато Михайло, мов до цього засапався кр╕пко, а оце в╕ддихався щойно. - Я - позапол╕тич- ний щур, арх╕вний, якому деколи сниться професорсь- ка мант╕я. Мен╕ п╕дзаробити чимось, аби не окол╕ти, доки ще ту мант╕ю не пошили.

- Нам якраз браку╓ фах╕вця твого ключа, - м"який та добродушний тон Григор╕я враз затвер- д╕в. - Нев╕дкладно ма╓мо видати книгу ╕ дв╕ популяр- н╕ брошури. Люд московський, якому тут жити суди- лося, ма╓ врешт╕ в╕дчути, що в╕н не викинутий непо- требом на см╕ття, не забуте вс╕ма байстря ╕ не приблу- да, бо кордони Московського царства далеченько ╕ще на зах╕д, з царством Польським, звичайно, включно.

А гонорар, Михайлику, у нас принаймн╕ вдв╕ч╕ б╕ль- ший, ан╕ж у будь-якому тутешньому видавництв╕.

- Грицю, не за тим я прийшов, - чомусь тихо, мов боявся, що ╖х п╕дслухають, в╕дказав Михайло. - Я такого не зможу, то не мо╓, бо не все втямив у наба- лаканому тобою ╕ не з ус╕м згоден. Така писанина буде нещирою, лукавство св╕титиметься, як гр╕шне т╕ло кр╕зь марлеву одежину. Мен╕, якщо можеш, дай щось прост╕ше - навантажити чи розвантажити, отаке соб╕ принеси-подай...

- А щоб твого д╕да кобила вбрикнула, - Григор╕й по тому смачно лайнувся, як бувалий вуркаган, з вивертами та вихилясами ╕, в╕дхилившись на спинку ст╕льця, взявся розглядати товариша, мов ото вперше його побачив, нав╕ть голову сорокою ц╕кавою перехи- лив. - Ти ж ╕нтел╕гент, без п"яти хвилин учений,

"принеси-подай" я не насм╕люся нав╕ть запропонува- ти. Та й не маю чогось такого...

- Як подума╓ш, то знайдеш, - буркнув Михайло, мов то з нехот╕ та л╕нощ╕в йому в╕дмовляють.

- Тебе що, сюди в ломбард - чуж╕ ношен╕ ганч╕р- ки ╕ бабусин╕ вес╕льн╕ обручки оц╕нювати?

- Крий Боже, помилуй мене, - простогнав г╕сть. - ╤ не тямлю, ╕ на б╕ду чужу не матиму серця дивитися - сюди в╕д добра р╕дко приходять.

- Ти мене втомив витребеньками... Невже тоб╕ краще, як м╕ським хлопчакам, за коп╕йки лист╕вки розклеювати?

- Вже тепл╕ше, - кивнув Михайло, але без види- мо╖ охоти. - Квал╕ф╕кац╕╖ стачить. А ще?

- Де ти вирвався на мою голову! - скип╕в Гри- гор╕й, ╕ повновиде лице його аж зашар╕лося, як в╕д сором╕цького сл╕вця у д╕вчини, що вперше прийшла на с╕льськ╕ вечорниц╕.


- За нема ╕ суду нема, - мукав ╕ м"явся г╕сть.

- На! - ляснув пачкою якихось лист╕вок розгн╕ва- ний господар. - Хоч з"╖ж, хоч розклей!

"Москва обновленная засияет!" - ковзнув оком Михайло по верху лист╕вки ╕ сид╕в дал╕ незрушно, мов зважував подумки кожен гр╕ш, у який об╕йдеться йому новий клоп╕т.

- Отам за спиною, у куточку, клей - ╕ йди з очей, бо до гр╕ха доведеш. А завтра - по розрахунок, - Гри- гор╕й знову полаг╕дн╕шав, ╕ знайома посм╕шка з малень- ко╖ тлусто╖ цятки розпливалася у велику ╕ масну.

Михайло на нов╕й робот╕ спершу почувався н╕яково, здавалося, на нього вс╕ дивитимуться, тим паче, можуть трапитися знайом╕. Але небавом ту н╕яков╕сть як злизало, в╕н не потр╕бен насправд╕ н╕кому; перехо- ж╕ соб╕ човгалися мимо нього, прикле╖вши погляди до тротуару, у звичних щоденних мороках, в╕зники вигадливо закликали тих же заморочених п╕шоход╕в зекономити п╕дошви, життя текло узвича╓ним буден- ним р╕чищем. Розбурханий Ки╖в був увесь тими лист╕вками обкле╓ний, чорно-б╕лими й кольоровими; низ л╕хтар╕в ╕ двер╕ п╕д"╖зд╕в, ст╕ни будинк╕в ╕ нав╕ть стовбури каштан╕в - все рясн╕ло й ряб╕ло трудами нащадк╕в сивого ╫утенбер╜а.

Мабуть, близько двох десятк╕в встиг Михайло тих лист╕вок розкле╖ти, а тод╕, роззирнувшись сторожко й обачно, шмигонув пустотливою мишею в двер╕ най- ближчого магазину. Добру чверть години в╕н д╕ловито окидав поглядом, здивовано п╕дн╕маючи брови на захмарн╕ ц╕ни ж╕ночих суконь, як╕ йому не було для кого купляти, приск╕пливо приглядався до блузок, нав╕ть пальцями мацав та язиком ╕нколи прицмокував ╕з виглядом бувалого ╕ вельми досв╕дченого знавця. Ц╕ни справд╕ були на розлогому вельми прив╕лл╕, роз-

машисто гуляли ╕ гонорово, тож Михайло почувався, як у дитинств╕, на саморобн╕й гойдалц╕ п╕д д╕довою грушею: то опускався вниз - ╕ аж в душ╕ п╕дсмоктува- ло, то зд╕ймався вгору - ╕ тод╕ дух забивало в╕д зачу- дування й переляку.

Так само врешт╕, як миша, вислизнув Михайло з магазину й, озирнувшись та не пом╕тивши чогось п╕до- зр╕лого, шихнув решту лист╕вок в ящик для см╕ття.

Наступного дня, як зайшов у ломбард, Григор╕я застав веселого ╕ см╕шливого.

- Ось тв╕й гонорар, - кинув грош╕ на ст╕л, ╕ т╕ ковз- нулися, як по льоду, через всю його поверхню. - Тут за двадцять дв╕ лист╕вки. А решту, двадцять в╕с╕м, що ти вкинув у кошик, наш╕ люди вже сам╕ розкле╖ли.

Щоки в Михайла нараз зашар╕лися, немов був в╕н занадто близько в╕д шпаркого багаття, що жваво потр╕скувало ╕ витанцьовувало, вививалось ╕ хилита- лося червоними язиками полум"я.


7. ЗВИВИСТ╤ ДОРОГИ КОРОНИ

Б╕лий скелет навпроти темно╖ ст╕ни все ще зну- щально см╕явся сво╓ю обвислою щелепою - ╤ван Сте- панович встиг лише п╕дхопити л╕хтаря, а його пом╕ч- ник Петро Грицанчук поп╕друки п╕дтримав ошелеше- ного ╕сторика. Зац╕пен╕ння, яке тривало якусь мить, видавалося ц╕лою в╕чн╕стю, такою тягучою, безк╕неч- ною ╕ бол╕сною, в як╕й вистуджувалася ╕ гусла кров.

Раптом Грицанчук здригнувся, як здрига╓ться людина з тяжкого ╕ жах╕тливого сну.

- А дайте мен╕ л╕хтаря, - докинув до Галицького тоном, яким наказують молодшому за званням.

Петро нагнувся ╕ тим л╕хтарем став соб╕ присв╕чува- ти, мов загубив у цьому порохов╕ щось вельми др╕бне.

- Ус╕ чудеса часто просто банальн╕, - сухо, нав╕ть ображено мовив Петро. - Хтось п╕дпер скелет до ст╕ни, а нитку в╕д трухляво╖ дошки, на яку наступили, простягнув до к╕сток руки та щелепи. От вони й захи- талися...

╤ван Степанович не мав сили нав╕ть розсм╕ятися, а ╕сторик, ледве оклигавши, взявся обтрушувати з себе пилюгу.

- Я йому ╕ до матури пам"ятатиму, в╕н у мене мати- ме добру оц╕нку, - бурчав ╕ пригрожував комусь Володимир Олександрович. - На таке т╕льки Микола здатен, недарма просився до в╕тру ╕ той в╕тер так довго виглядував.

Якийсь час вони втрьох ще в╕ддихувалися в╕д вит╕в- ки шибеника, а тод╕ л╕хтаря забрав Галицький.

- Хай тепер я п╕ду першим...

П╕д млявим ╕ лякливим св╕тлом гасового л╕хтаря вони видивлялися, як т╕льки могли, кожну цеглину ╕ кожен кам╕нець, а чи не заявиться ще яка неспод╕ван- ка, якась загадка ╕ щаслива знах╕дка - про зниклу корону забобонно нав╕ть думати не хот╕лося. П╕д тихий пурх╕т древньо╖ пилюки з-п╕д н╕г ╤ван Степа- нович в"язав ниточку роздум╕в, як би могла, якими шляхами, потрапити в Лучеськ, в Любарт╕вський за- мок, корона короля Юр╕я ╤╤. Галицький уявляв веле- людний бенкет у Володимир╕ п╕сля вдалого полювання, гам╕р ╕ здравиц╕ за довгими столами, що парують стра- вами з╕ щойно запечених мисливських здобутк╕в.

- За короля Юр╕я ╤╤! - виголошу╓ тост, п╕дн╕маю- чи келиха, боярин з╕ щасливо-улесливою усм╕шкою на обличч╕ та крижаними очима.

- За короля Юр╕я з Русько╖ земл╕, спадко╓мця ╕ продовжувача Волинсько-Галицько╖ держави, коро- ля, в якого кров Рюрикович╕в во╓дино з"╓дналася з кров"ю легендарно╖ династ╕╖ П"яст╕в, творц╕в Корол╕в- ства Польського!

- За короля Юр╕я, що долуча╓ нас до осв╕чених ╓вропейських св╕т╕в!

Король Юр╕й ╤╤ мовчки ╕ незрушно слухав боярськ╕ слова, коли щир╕, коли награн╕ й безсоромно-п╕длабуз- ницьк╕, за якими довгими т╕нями лягала х╕ба прихова- на злоба... Так, справд╕ у його жилах по материн╕й л╕н╕╖ тече кров Рюрикович╕в, так, по батьков╕ в╕н ╕з г╕лочки П"яст╕в, що заклали п╕дмур╕вок ╕ зводили ст╕ни поль- сько╖ держави. Так, в╕н щиро хоче продовжити справу древнього роду Рюрикович╕в, добре життя ╕ славу дати цьому кра╓в╕ та людов╕, витягнути його з цупких лап


аз╕йсько╖, дико╖ ╕ нав╕жено╖ орди, прилучити до ╓вро- пейсько╖ осв╕ченост╕. В╕н пом╕чав, але не збирався зва- жати на крив╕ ╕ ненависн╕ боярськ╕ погляди, що кидали каменюками йому усл╕д, коли запрошував соб╕ ╕нозем- них порадник╕в, - боялися, ненаситн╕, що ╖м помен- ша╓ з корол╕всько╖ казни та ще урветься злод╕йство. В╕н, король Юр╕й ╤╤, ма╓ достойно продовжити славн╕ д╕ла свого д╕да, короля Юр╕я ╤, про якого безпристрасн╕ л╕тописц╕ розказуватимуть: "Був в╕н муж добрий, лас- кавий ╕ для духовенства щедрий, за його влади т╕шила- ся укра╖нська земля миром ╕ славилася багатством". Внук п╕дтверджу╓ ще д╕дов╕ договори з прусськими хре- стоносцями, що прибували у княжий Володимир з неблизького Кен╕гсбер╜а, договори, п╕д якими стояв д╕д╕в п╕дпис: "Юр╕й ╤, Король Руський, Великий князь Ки╖вський, Ладимирський, Галицький, Луцький, Дорогичин-ський". Так само за прикладом д╕да домов- ля╓ться, хоч ╕з немалим трудом, ╕з константинополь- ським патр╕архом та ╕мператором про продовження визнання митропол╕╖ та призначення на кафедру свого митрополита - Федора Галицького.

Король Юр╕й ╤╤ незрушно слухав боярськ╕ панег╕ри- ки ╕ т╕льки один раз на знак вдячност╕ кивнув головою та надпив ╕з золотого келиха. Т╕льки ковток встиг - як раптом св╕т захитався, чомусь зелен╕ти став, закруже- ляв у пов╕льному танку; ще за мить король похилився ╕ отру╓ний неймов╕рно╖ сили трутою упав мертвим.

Ураз зчинився лемент ╕ крик, задзвен╕ли ╕ забряж- чали вихоплен╕ меч╕, на прю п╕шли прихильники короля проти ворог╕в його, шкереберть лет╕ли столи з так ╕ не спожитим добром; у цьому шарварку непросто було роз╕братися, де сво╖, де чуж╕, прокльони ╕ стог╕н зм╕шалися ╕з дзенькотом криц╕, а людськ╕ постат╕ мов закружляли у неймов╕рному, лихов╕сному вихор╕.

...╤ван Степанович тепер п╕дземеллям ╕шов пов╕ль- но ╕ скрадливо, н╕би молодим ненад╕йним льодом, кожного разу спершу роздивляючись, куди ступати. В╕н думав, що в тому шарварков╕, який зчинився при смерт╕ короля Юр╕я ╤╤, зовс╕м не складно комусь, мож- ливо, з р╕дн╕, було непом╕ченим вихопити ╕з колотеч╕ ╕ приховати корону.

Так-то воно так, м╕ркував дал╕ ╤ван Степанович, але ж в╕домо, що згодом, коли польський король Кази- мир ╤╤╤ Великий захопив Льв╕в, то вив╕з серед ╕ншого добра дв╕ корони. Одна, можливо, належала колись королю Данилу Галицькому, а ╕нша - внуков╕ ╕ прапра- внуков╕, королям Юр╕ю ╤ ╕ Юр╕ю ╤╤. Доля корони Данила начебто в╕дома, ╖╖ пот╕м переробили на митру перемиш- лянського ╓пископа, а друга... Раптом неспод╕вана думка, як св╕тлячок у безпросв╕тн╕й темен╕, сяйнула ╕ не згасла: а якщо не було друго╖? Себто була, але не корона, а ╖╖ близька коп╕я: в╕н десь читав, що король Юр╕й ╤╤ серед р╕зних новац╕й узявся облаштовувати щось на зра- зок музею-галере╖, ╕ одним ╕з перших експонат╕в мала стати коп╕я його корол╕всько╖ корони. Той, хто зум╕в ╖╖ вихопити з безладу ╕ кривавого побо╖ща п╕сля отру╓ння боярами короля, так само м╕г зам╕нити ориг╕нал на п╕д- робку, тим паче майстерну, на музейний експонат.

╤мов╕рн╕сть висока, думав дал╕ ╤ван Степанович, ц╕лком можливо таке. А як дал╕ корона з княжого Володимира могла тихцем перекочувати в Лучеськ, у замок Любарта? Але й тут могла знайтися лог╕чна сте- жина. Любарт був одружений ╕з донькою Лева Юр╕йо- вича Галицького. Природно, що у збереженн╕ корони була зац╕кавлена насамперед родина, вона мала зроби- ти все, щоб не втрапив корол╕вський в╕нець до чужих лихих рук, зберегти символ влади ╕ спадко╓мност╕ до кращих час╕в, як╕, проте, не в╕дав н╕хто,через ск╕льки


рок╕в чи через ск╕льки прийдешн╕х в╕к╕в можуть настати.

Крок за кроком ╕шли вони втрьох, обачно та тихо ступаючи, ╕ т╕льки металева ручка гасового л╕хтаря тихо поскрипувала в ц╕й бездонн╕й п╕дземн╕й глухон╕- м╕й тиш╕. Раптом ╤ван Степанович нараз приспинився ╕ жестом руки зупинив подорожн╕х - йому не сподо- бався пагорбок на земл╕, за к╕лька крок╕в попереду, видався в╕н йому чомусь в╕дносно св╕жим.

- В╕д╕йд╕ть назад за р╕г п╕дземелля, - наказав уп╕вголоса.

В╕н присв╕тив соб╕ п╕д ноги ╕, в╕днайшовши замаш- ний кавал цеглини, спершу прим╕рявся, а як шпурнув у нам╕чене м╕сце, р╕зко ╕ сам заховався за кам"яний поворот.

Оглушливий вибух струсонув п╕дземелля, посипав- ся на голови п╕сок ╕ гухнула проходом вибухова хвиля, захоплюючи з собою незайманий в╕ками с╕рий порох, засл╕пивши оч╕ мандр╕вникам, гухнула ╕ з дикою силою п╕шла гуляти довгими кам"яними ходами, в╕д- лунювати, стогнати ╕ знову вертатися назад.


8. НЕВ╤ДОМ╤

Двер╕ з виляском в╕дчинилися, мало не злет╕вши з петель, ╕ в квартиру л╕каря К╕ндрата Володимировича влет╕ли тро╓ незнайомих, яких ╕ за бажання вп╕знати було неможливо - обличчя в ус╕х замотан╕, т╕льки прор╕зи невеличк╕ залишилися для очей. Передн╕й ╕з нападник╕в в один стрибок опинився б╕ля господаря й умить заломив йому руки за спину, решта, п╕дхопив- шись, справно обкручувала л╕каря, мов пеленала велику ╕ неслухняну ляльку, якимось простирадлом. Господар не м╕г нав╕ть пручатися, т╕льки спробував закричати, але ╕з зав"язаного рота зривалися зам╕сть сл╕в незрозум╕ле мукання та стог╕н. Спеленаного, перекидаючи ст╕льц╕, потягнули як м╕шка з картоп- лею на вулицю, л╕кар в якийсь момент, вже на пороз╕, встиг закричати, та йому враз шматиною заткнули рота. Хряснувши так само нав╕жено дверима, пов"яза- ного л╕каря жбурнули на сани, що стояли напоготов╕. На гармидер ╕ грюк╕т ╕з в╕кон будинк╕в навпроти ви- глянуло було к╕лька ц╕кавих, та вони похапцем при- чинили рами - один ╕з нападник╕в п╕дняв угору руш- ницю в одн╕й руц╕ - виляск в╕д постр╕лу попереджен- ня прокотився нап╕впорожньою вулицею.

Вс╕ тро╓, закинувши ошелешеного негаданим напа- дом ╕ туго сповитого л╕каря в сани, шпарким батогом п╕ддали духу коням - ╕ т╕, жбурляючи сн╕г з-п╕д копит, рвонули щомоц╕ з м╕сця.


45


- Хто ви?.. Чого вам?.. - кр╕зь шматину спробу- вав прошамот╕ти л╕кар.

- Мовчати! Застрелю, - прошип╕в один ╕з напад- ник╕в так, що в л╕каря б╕льше не було охоти ще раз перепитувати.

Кон╕ мчали до Стиру, в напрямку Ковеля, ╕ б╕льше в╕д викрадач╕в - н╕ звуку, кр╕м вистуку копит прудко гнаних коней, що в стр╕мкому галоп╕ стелилися понад землею, та ще висвисту санного полоззя по мерзлому сн╕гов╕.

Л╕кар лежав на с╕н╕ в санях ╕, як тр╕шки в╕д╕йшов та притишився жах в╕д пережитого щойно, пробував перебирати здогадки, що би то мало все значити. Якщо його везуть т╕, що хот╕ли купити для чогось кров ╤вана Степановича, то ще терм╕н, ними самими визначений, не минув. Це по-перше, а по-друге - йому об╕цяли шибеницю на головн╕й вулиц╕ м╕ста, натом╕сть ц╕ тро╓ везуть чомусь у протилежному напрямку.

...Наступного дня на м╕ському ринков╕, або й про- сто на вулиц╕, як знайом╕ зустр╕нуться, т╕льки й мови було, що про нечувану дос╕ пригоду: св╕т такого не бачив, аби крали людей, тим паче отак нагло, посеред б╕лого дня.

Хто скрива дивився на нову владу, особливо з с╕мей колишнього оф╕церства, то лише посм╕хався, не при- ховуючи зловт╕хи.

- Безлад ╖де ╕ ним поганя╓. Кишка тонка в цих мазепинц╕в толк дати всьому - то ╖м не горлянку дерти на майдан╕ свято╖ Соф╕╖ у Ки╓в╕.

Були й так╕, що к╕сточки переминали постраждало- му та заздр╕сно переш╕птувалися:

- Подейкують, той л╕кар був вельми заможний, не по сов╕ст╕ з хворих брав... Одного золота, кажуть, п╕в- пуда десь загребли.

А стар╕ бабус╕, хрестячись нажахано, т╕льки голова- ми скрушно хитали.

- Св╕ту к╕нець близький... Сказано ж бо в ╤вана Богослова про зв╕рину, що виходила з моря: мала десять рог╕в та с╕м гол╕в, а на рогах ╖╖ було десять в╕н- ц╕в, а на ╖╖ головах богозневажн╕ ╕мена...

- Правду щиру кажете... Под╕бна до рися та зв╕ри- на була, а ноги ╖╖, як ведмеж╕, а паща ╖╖, немов лев"яча паща...

- От ╕ хапа╓ зв╕рина люд, як отого л╕каря. А ще мерц╕в викопу╓ оп╕вноч╕, як у нас на цвинтар╕ недав- но... Нечуване дос╕ в усьому кра╖.


Замок Любарта (реконструкц╕я)


9. НОВА УГОДА


Цього разу в ломбард╕ було зав╕зно, з десяток люду шикувався у чергу, глипаючи нетерплячими ╕ втомленими очима на в╕конце не вельми прудко╖, гонорово╖ та примхливо╖ приймальниц╕. Набравшись хороброст╕, Михайло Василюк п╕д обурливе буркот╕н-

ня черги шмигонув мимо не╖ до в╕конця.

- Як би мен╕ пана Сазонова побачити?

- Як хочете дати саме йому на оц╕нку ваше добро, то спершу чергу займ╕ть, - блимнула приймальниця з-п╕д лоба поверх окуляр╕в, мов стрельнула з рогатки.

- Ей, з писка я╓чню зготую, - переконано пооб╕- цяв уп╕вголоса здоровань, що трет╕м стояв у черз╕.

На щастя, вигулькнуло кругловиде лице Григор╕я, т╕льки цього разу без звично╖ усм╕шки.

- А, ╖╖ величн╕сть ╕стор╕я честь нам таку дарувала.

Ну, преласкаво просимо.

Якось ус╕лися в його т╕сн╕й ком╕рчин╕.

- Ще п╕дзаробити хочеш? Дати? - поспитав таким тоном, яким щойно здоровань про я╓чню балакав.

- Не можу я звикнути до тво╖х лист╕вок, все ози- раюся, чи не йдуть знайом╕, - з╕тхнув похнюплено Михайло. - Може, справд╕ даси щось написати?

- Та то ж не тво╓, нещир╕сть та лукавство десь про- глядатимуть, - передражнював його Григор╕й з мину-

ло╖ мови, п╕дладжуючись п╕д Михайл╕в тон. - Ми ж, як зна╓те, чистоплю╖...

- П╕шов ти, - висловив не вельми упевнене поба- жання товариш, щоправда, не вказавши чомусь адре- си. - Пропоную чесн╕ торги. Я шматками продаю тоб╕ свою роботу, а ти вже тлумач ╖╖ як заманеться. Однаково як видрукую, то перебр╕хувати н╕кому не заборониш.

Григор╕й, примруживши оч╕, як короткозора люди- на, що силиться розглед╕ти щось геть др╕бне, довго дивився на Михайла.

- Можна й так торгуватися, - в╕дказав урешт╕. - Т╕льки зна╓ш, аби не заносило тебе на поворотах. У Московського царства своя велична ╕ прекрасна ╕сто- р╕я, ╕ не треба дописувати до не╖ казна-що. Пригаду╓ш, у Карамз╕на: "Мы от роду Русского Карл Ингелот, Фарлоф, Веремид, Рклав, Гуды, Руальд, Карен, Фелелав, Акутутруян, Лидулфост, Стемид, послан- ные..." Чи не правда, ╕стинно руськ╕ ╕мена?

- Правда, правда, ╕стинн╕ших не бува╓, - погодив- ся милостиво ╕ поважно Михайло.

- Кивай соб╕, кивай головою, - продавав Григор╕й два р╕вн╕ ряди широких ╕ б╕лих, як гарбузове нас╕ння, зуб╕в. - Знаючи твою натуру, певен, що понесе тебе в ╕нший степ. Прим╕ром, розд╕л про ╕кону Смоленсько╖ Богоматер╕, яку Соф╕я В╕товт╕вна перевезла в Москву, ма╓ виглядати так: "Москал╕, в╕ддайте ╕кону, то нев╕ст- ка Ярослава Мудрого Анна Мономах привезла як посаг з Грец╕╖ в Укра╖ну. А заразом в╕ддайте вс╕ культурн╕ надбання, що заграбастали в нас стол╕ть за три".

- В╕таю, задатки укра╖нського ╕стор╕ографа в тебе проглядаються, - з ус╕╓ю серйозн╕стю та шанобливим визнанням згодився Михайло. - А повернути тобою згадане не завадило б.


- Ого-го, - зарокотав Григор╕й задоволеним басом. - Ще б╕льшим спецом у тво╖х очах стану, коли почнемо профес╕йно й системно з╕шкр╕бати намул ╕ пл╕сняву з ╕стор╕╖ Московського царства. Там тако╖ колотухи наколотили... Скаж╕мо, кому потр╕бна н╕се- н╕тниця про Олександра Невського та його гоноровий б╕й на Чудському озер╕? Таж той полководець п╕д ст╕л тод╕ п╕шки щойно перестав ходити... Нав╕ть Катери- на ╤╤, ╕стинний в╕ртуоз у перебр╕хуванн╕ ╕стор╕╖, для себе у щоденнику записала: "Св. Олександр Невський тод╕ т╕льки народився, йому було не б╕льше 5-6 ро- к╕в".

- Копай, друже, копай... Там ще так╕ скарби нако- па╓ш. А з приводу наших торг╕в як? Може, по руках?

- Та вже ж, - простягнув через ст╕л Григор╕й широку в долон╕, як лопата для сн╕гу, руку. - Тут дещо л╕пша платня, ан╕ж д╕твор╕ за лист╕вки.


10. ЗАГАДКА КУПЮРИ


Звичайну двадцятигривневу банкноту ╤ван Степанович довго верт╕в у руках, шелест╕в нею, скла- даючи вдво╓, нав╕ть чомусь понюхав - купюра ╕ год╕, н╕чим не в╕др╕зня╓ться в╕д ╕нших, таких же, як у його гаманц╕, ╕ як╕ тепер друкували за розпорядженням уряду тут, у Луцьку, в друкарн╕ Блонка на вулиц╕ Головн╕й; вулиця т╕льки недавно стала носити це ╕м"я, дотепер вона ╕менувалася вулицею ╕мператора Миколи ╤╤.

╤ванов╕ Степановичу над╕йшло розпорядження нев╕дкладно роз╕братися, зв╕дки беруться справжн╕ чи фальшив╕ грош╕, в основному гривн╕-двадцятки, як╕ валом повалили з нев╕домого джерела ╕ як╕ все п╕д гре- б╕нку знец╕нювали.

Галицький тер у руках грошову банкноту ╕ так само тер та перетирав повол╕ думки, в╕дшукуючи ц╕ та╓мни- ч╕ джерельця. Якщо то справа рук майстерних фаль- шивомонетник╕в, то де ж ╖х алх╕м╕чна лаборатор╕я, зв╕дки беруть пап╕р, фарби та ╕нше начиння? Якщо то продовження в╕йни з Укра╖ною на дел╕катних ╕ не зразу видимих ф╕нансових теренах, то як╕ ниточки тягнуться в Луцьк, хто ними, зловт╕шно ╕ хитро всм╕- хаючись, смика╓? Перший вар╕ант, гадав в╕н, для роз- сл╕дування дещо прост╕ший, банальн╕ фальшивомо- нетники десь насл╕дять ╕ проколються. Куди складн╕-


51


ше мати справу з витонченими витребеньками профе- с╕онал╕в, як╕ друкують гривню десь у Тамбов╕ чи Тул╕ ╕ та╓мними хитромудрими стежками везуть сюди, цин╕чно т╕шачись ╕ знец╕нюючи тутешн╕й товар, викликаючи справедливе людське невдоволення укра- ╖нською владою, ще такою тенд╕тною, як перший л╕д за ос╕нн╕х приморозк╕в. А в цин╕зм╕ в╕йни не мав Галицький сумн╕в╕в, надивився власними очима, н╕в- року... ╤ не лише тод╕, коли п"ян╕ муравйовц╕ ╕з розчер- вон╕лими в╕д чуття близько╖, жадано╖ так спрагло, немало╖ поживи очима вривалися в Ки╖в. Умертвля- ючи все живе ╕ все, що рухалося, без розбору, але насам- перед у заможн╕ших кварталах, що в╕н бачив на власн╕ оч╕, вони нав╕ть митрополита Володимира, кор╕нного тамбовця, котрий засуджував укра╖нський церковний рух, не пошкодували - зв╕сно, спершу почистивши в Печерськ╕й лавр╕ скарбницю. З таким же цин╕змом рос╕йськ╕ "Известия" 7 лютого 1918 року пов╕домляли, що митрополит загинув "в╕д рук нев╕домих ос╕б".

А х╕ба т╕льки муравйовц╕... Антонов-Овс╕╓нко 30 листопада 1918 року у прикордонному м╕ст╕ Суржа на Курщин╕ такими словами благословляв красно- арм╕йц╕в:

- Против нас стоит тридцатимиллионный народ, имена которых невозможно выговорить, внешность которых такова, что их надо убивать без всякого мило- сердия и пощады. Это звери... с ними нельзя обра- щаться, как с порядочными людьми. У нас кровь лучше, сердце - тверже, нервы - крепче... Мы долж- ны выжать все возможное из Украины, чтобы усилить военный потенциал России...

З останн╕х сил вони боронили Ки╖в, куценький п╕д- розд╕л Галицького разом з Гайдамацьким кошем зал╕г в Царськ╕м саду, боронилися к╕лька д╕б без спочинку, без ╖ж╕, х╕ба сн╕гу похапцем жменею хто вкине у рот... То

вже через деякий час в╕н з п╕досавулом Шиплинським, випадком зустр╕вшись, все пригадував ╕ докопувався, чи мали вони бодай найм╕зерн╕ший шанс...

- Лави гайдамак╕в лежали в Царському саду, - згадував п╕досавул, в╕дводячи оч╕, мов то лише в╕н був тут усьому винуватцем. - Сад засипали стр╕льни з-за Дн╕пра. Большевики доходили до самого будинку Купецького з╕брання, й тод╕ ми вс╕ з отаманом Петлю- рою вискакували та переходили в наступ. Раз наш наступ був такий скорий, що большевики не встигли вскочити на мости, що з"╓днували два сади, й там ╖х багато перебили. Увесь сад був завалений трупами. Це тупцювання на м╕сц╕ без хвилини спокою н╕ вдень, н╕ вноч╕ страшенно стомило вс╕х, а наступи червоних робилися ще б╕льш упертими. Стомлен╕ лежали гайда- маки, в╕дбиваючись в╕д ворога, ╕ в наступ уже не пере- ходили. Втома була така велика, що нав╕ть гайдамаки захвилювалися: "Чому не дають допомоги? Доки буде- мо тут битися?"

- То було, - згодився Галицький. - Але зв╕дки та пом╕ч узятись могла?

- Х╕ба словом... Надходили останн╕ дн╕ та останн╕й наш наступ. Отаман Петлюра з╕брав ус╕х нас та звер- нувся з промовою: "Треба напружити вс╕ сили ще раз!" То була божев╕льна атака - жорстока та люта. В ц╕й останн╕й атац╕ багато забили гайдамак╕в, не було жод- ного, якого б не зачепила куля. Гайдамаки вже не ходили, а лазили по Саду в╕д утоми й поранень, але жоден не хот╕в в╕д╕йти в╕д сво╖х...

Хоча, не м╕г в╕д╕гнати г╕рко╖ думки ╤ван Степано- вич, гр╕х оч╕ заплющувати на власну недоумкуват╕сть та безтолков╕сть. Чого т╕льки вартувало фатальне р╕шення Центрально╖ Ради в╕д 3 с╕чня, р╕шення про демоб╕л╕зац╕ю старо╖ арм╕╖, яке геть дезор╕╓нтувало в╕йськових. А ще несусв╕тн╕й в╕негрет, як у погано╖


господин╕, нам╕шали у в╕йськовому управл╕нн╕ - командири частенько не знали, правою чи л╕вою ногою ступити, бо одночасно керували Генеральний секретар╕ат, в╕йськове м╕н╕стерство, генеральний штаб, штаб командування протиб╕льшовицького фронту, штаб В╕льного козацтва, штаб Ки╖вського в╕й- ськового округу.

Але цього вже не перепишеш - узяв соб╕ та й пере- креслив попередн╕й абзац, ╕ тепер так гарненько й кал╕граф╕чно, аж голову перехилиш в╕д замилування, все до ладу наново, без помилочки, р╕вними буквами вив╕в.

У нього зовс╕м ╕нша заморочка нин╕ - вирахувати того, хто вельми негаданим рипом стиха точить та д╕рявить, як плодожерка неокр╕пле яблуко, так тяжко здобутий, ще зовс╕м молодий державний пл╕д. Почне в╕н, зв╕сно, з порога, через який у св╕т ╕дуть справжн╕- с╕ньк╕ грош╕.

У друкарн╕ Блонка, попри серйозний документ Галицького, охоронець к╕лька раз╕в п╕дозр╕ло глипнув поглядом на фото, тод╕ на обличчя, протягнув руками вздовж т╕ла, мов м╕ряв на вир╕ст, ╕ т╕льки по тому кив- нув на двер╕.

╤нженер в цеху дог╕дливо то справа, то зл╕ва, то заб╕гаючи наперед, тоном бувалого екскурсовода опо- в╕дав про друкарськ╕ верстати, гортав велик╕ ╕ замаш- н╕, мов старовинн╕ Б╕бл╕╖, журнали - в╕дчувалося, що тут дорожать таким гоноровим ╕ тлустим замовленням та зар╕бком.

- У нас повн╕с╕нький порядок - ось записи при- буття спец╕ального паперу з Н╕меччини, якого н╕хто б╕льше тут не отриму╓, ось рядочок видач╕ на зм╕ну, п╕дпис ставлять за кожен грам...

Ще ╤ван Степанович окинув оком за╜ратован╕ гру- безним кругляком-металом в╕кна, к╕лькома словами

перемовився з роб╕тниками ╕ з╕брався на вих╕д.

"Спец╕ал╕стов╕ тут пошманати б", - прикидав у думц╕, де б у такий час доброго фах╕вця можна надиба- ти. Вже на пороз╕ в╕дчув в╕н на соб╕ чийсь погляд, як нер╕дко в╕дчува╓ кожна людина, ╕ мимовол╕ озирнув- ся. То був погляд молодого роб╕тника, в якого щойно в╕н розпитував про тонкощ╕ друку, хлопця зовс╕м тен- д╕тного, наче д╕вчинка, але який в╕дпов╕дав з досто╖н- ством, з╕ знанням справи, нав╕ть з деякою зверхн╕стю, як може опов╕дати фах╕вець зовс╕м нетямущому учне- в╕, якому його нав"язали щойно. Але в тому погляд╕ ╤ван Степанович вловив щось колюче - чи то зл╕сть, чи то ненависть, чи звичайну недоброзичлив╕сть до перешкоди, яка йому заважала на звичн╕й робот╕ спов- на зосередитися; той погляд, мов швайкою, навил╕т низнув Галицького - ╕ залишив по соб╕ якийсь непри- ╓мний осад, якийсь накип, що спада╓ у переварен╕й вод╕. "Е, дурниц╕ в голов╕, - вилаяв сам себе ╤ван Степанович. - З такою п╕дозр╕л╕стю скоро м╕ж люди не вийти. Або здалося, або просто робоча людина сер- диться, коли хтось швендя╓, на ╖╖ розсуд, без д╕ла, ╕ т╕льки п╕д ногами плута╓ться".


11. ОП╤ВН╤ЧН╤ ДЗВОНИ

Уже другого дня сп╕льно╖ прац╕ з Грицанчуком ╤ван Степанович завдав сво╓му пом╕чников╕ додатко- вих клопот╕в.

- Ми люди в м╕ст╕ нов╕... Однак ма╓мо знати тутеш- н╕ настро╖, однаково ╕стотно, прихильн╕ вони до нас чи н╕. Ма╓мо знати думки, тривоги ╕стинн╕ ╕ мним╕, нав╕ть чутки. Тож раджу заводити чимб╕льше зна- йомств, вечорами не оминати кав"ярн╕.

- Гарне завдання, - мугикнув весело пом╕чник. - От якби п╕д нього ще кошти.

- Густо не буде, - пот╕шив в╕дразу Галицький. - З цим жорстко тепер, ╕ в╕домо чому. Ма╓мо покладати- ся здеб╕льшого на себе ╕ власну км╕тлив╕сть.

Тепер щоранку пом╕чник допов╕дав про останн╕ м╕ськ╕ под╕╖, Галицький у к╕лька штрих╕в додавав сво╓, ╕ вони з десяток хвилин тусували все те, як коло- ду карт, та розкладали, немов пасьянс - м╕нливий, дивовижний, р╕дко схожий на попередн╕й.

Цього разу Грицанчук, переказавши найголовн╕ше, на якусь мить зам"явся, вагаючись, вести мову дал╕ чи н╕, але ╤ван Степанович його сам п╕дохотив.

- Др╕б"язок, напевне, але кажи.

- Подейкують, що в Старому м╕ст╕, близько до оп╕вноч╕, на храмов╕й дзв╕ниц╕ спалахують як╕сь вогники, а пот╕м озива╓ться дзв╕н. Не кожного дня,

але трапля╓ться... Кажуть, то душа викопаного на кладовищ╕ ╕ зниклого нев╕дь-куди мерця не може н╕як упоко╖тися та тужить, ╕ як н╕кого вже нема, то б"╓ у той дзв╕н.

Витриманий ╕ завше не по л╕тах статечний пом╕ч- ник ураз оживився, рвучко жестикулював, показуючи рукою, як б"╓ у дзвони та неприкаяна душа, - чимось його зачепила, вочевидь, ця ╕стор╕я.

- Але то усе зоставалося б бабськими балачками, якби до цього як╕сь мудрагел╕ не припл╕тали серйозн╕- ш╕ реч╕. Мовляв, нова влада не зможе н╕коли дати порядку ╕ ладу, бо гр╕ховн╕ справи заводить. У церк- вах, говорять вони, зам╕сть споконв╕чно╖ церковно- слов"янсько╖ мови починають правити укра╖нською, чого не було зроду-в╕ку...

- Зроду-в╕ку якраз було, - не стримався ╤ван Степанович.

- А тому до гр╕ховно╖ влади, - в╕в пом╕чник дал╕, - не сл╕д ╕ти на державну службу. Не вельми сп╕- шити також виконувати ╖╖ зарядження.

Обо╓ примовкли, кожен сво╓ розм╕рковував, врешт╕ Галицький немов уголос подумав:

- Кожн╕й бабц╕ рота не заши╓ш... Але якби перев╕- рити якось ту неприкаяну душу?

- ╤ване Степановичу, я перев╕ряв. То таки прав- да, - опустив долу оч╕ Грицанчук, мов вельми прикре та недозволене щось учинив.

╤ в╕н опов╕в свою пригоду.

Близько оп╕вноч╕ Грицанчук вир╕шив для певност╕ походити вулицями Старого м╕ста, отакий соб╕ несп╕шний перехожий бреде, та й год╕. М╕щани берег- ли гас, тож вогники в в╕кнах гасли один за одним, вля- галася тиша над засн╕женими вулицями. Грицанчук пройшовся, поскрипуючи п╕дошвами по мерзлому сн╕-


гов╕, дорогою раз ╕ вдруге, перейшов на ╕нший б╕к ╕ знову шпацирував. В╕н сторожко вслухався в тишу, але ╖╖ н╕що не порушувало, кр╕м поодаль несп╕шного цокоту копит - м╕сто об"╖жджали к╕нн╕ патрул╕. Раптом на високому дерев╕ б╕ля дзв╕ниц╕ спросоння ворона каркнула, Грицанчук кинув оком у той б╕к - ╕ соб╕ не пов╕рив. У в╕кн╕ дзв╕ниц╕ зблиснув вогник, в╕н ч╕тко побачив його, хто би й що йому казав, а таке н╕як не могло привид╕тися. В ту ж мить озвався дзв╕н, озвався не так голосно, як у свято чи перед вран╕шн╕м богослуж╕нням, бамкнув трич╕ ╕ змовк. Грицанчук, що мав сили, кинувся до хв╕ртки, але ╖╖ на н╕ч замикали. Не лишалося н╕чого ╕ншого, як перел╕зти через огоро- жу з металу - обачно, щоб не поранитися об гостр╕, як наконечники спис╕в, к╕нц╕вки штир╕в.

На дверях вис╕в амбарний замок.

В╕н ще обб╕г довкола дзв╕ниц╕, та т╕льки час згаяв, а тод╕ таким же штибом, як на подв╕р"я, перел╕з знову на вулицю.

Тут так само була порожньо, т╕льки якийсь хлоп- чак тел╕пався несп╕шно.

- Ти н╕чого зараз не чув? - не стримався ╕ спинив малого.

- Н╕-чо-го, - подивовано розтягнув той слово. - Ще ото дзв╕н бамкнув.

- А часто в╕н отак... бамка╓?

- Н╕, т╕льки ╕нколи, - байдуже знизав плеченята- ми. - Бабуся казали, мабуть, п╕д повню, як неприкая- н╕ душ╕ тужать.

- А чого це ти, парубче, п╕зно так вешта╓шся? - раптом поспитав Грицанчук.

- Мати до сус╕дки с╕рники послала позичити. А то н╕чим п╕дпалити вранц╕, - ╕ хлопчак, заторохт╕вши пуделком с╕рник╕в, рушив соб╕.

- Ось така химерна ╕стор╕я, - доказав Грицанчук. Вони сид╕ли за столом один навпроти одного ╕ диви- лися один одному в в╕ч╕ з таким виразом, мовби пом╕ч- ник з╕брався покепкувати з Галицького, а той у свою

чергу вагався - сприйняти почуте на в╕ру чи н╕.

- Я йшов якось на роботу, - озвався ╤ван Степанович, - ╕ знехотя подумав: такий старовинний замок, де ма╓ водитися всяка всячина, разом ╕з приви- дами, скарбами ╕ ще чимось под╕бним - н╕чого такого тод╕ не було. В таку пору, певне, подумав... А тут тоб╕ нараз ╕ привиди, ╕ скарби неоц╕ненн╕, ще й неприкаян╕ душ╕ надодачу. Сам копатимеш нову загадку, чи хай вже мен╕ дивовижа?

- Спробую, - невпевнено в╕дказав пом╕чник.


12. ПОГОНЯ

Як рвонуло у п╕дземелл╕ ╕ вибухова хвиля погнала кам"яними ходами порох, см╕ття й др╕бний п╕сок, вс╕ тро╓ зац╕пен╕ло стояли, доки хоч тр╕шки не ос╕ла пилюка. Обачно, наск╕льки благеньке св╕тло л╕хтаря дозволяло, вони верталися, стараючись ступати в сво╖ сл╕ди, ╕ врешт╕ опинилися на поверхн╕.

Б╕льше в ╤вана Степановича не виникало охоти само- тужки й по-аматорському шукати у п╕дземелл╕ сл╕д╕в корони. В╕н викликав м╕нер╕в, а сам з-пом╕ж поточних справ ╕ завдань, якими не л╕нувалося засипати його кер╕вництво, спробував в╕днайти бодай як╕сь плани чи схеми замкових п╕дземель. То було таким самим мар- ним заняттям, бо не просте воно було б нав╕ть у мирний спок╕йний час, а у во╓нний - ╕ погот╕в. Х╕ба т╕льки химерних опов╕дей оберемок попутно з╕брався...

Найчаст╕ше пригадували старожили легенду про д╕в- чину Оксану, покривджену ╕ замордовану ще в любарто- в╕ часи: привид ╖╖, мовляв, дос╕ бродить ╕ ника╓ непри- каяно п╕дземними лаб╕ринтами. Щоправда, на сво╖х кривдник╕в привид одразу знайшов управу. Одного з них, як на воротах стояв, мов лещатами, розчавила замкова брама, другого затоптали кон╕, а ще третього вхопила серед б╕лого дня якась мара - т╕льки на тому м╕сц╕ лишилася витоптана, наче ратицями, трава. ╤ вже к╕лька стол╕ть, опов╕дали, шукають ╕ не можуть знайти вельми дорогий перстень Оксани, проданий одним ╕з

кривдник╕в на луцькому торговиську. А ще привид вельми не любить в╕йськових, бо хто з них наважувався спускатися в замкове п╕дземелля, то пот╕м знаходили його втопленим у Стир╕ з виразом неймов╕рного жаху на застиглому обличч╕. "За що ж тих в╕йськових люби- ти, - посм╕хався ╤ван Степанович у думц╕. - Вони сюди т╕льки б╕ду приносили - починаючи в╕д Юр╕я Довго- рукого, що ш╕сть тижн╕в тримав в облоз╕ замок Любарта ╕ не здолав-таки його, не подужав мужн╕х лучан, ╕ зак╕н- чуючи н╕мцями та австр╕яками в час останньо╖ св╕тово╖". Опов╕дали також старожили, коли в╕йськов╕ стр╕ля- ли у привида, то кул╕ назад верталися. Ще перед св╕то- вою при╖здила сюди поважна делегац╕я археолог╕в досл╕джувати п╕дземелля, та чомусь вже наступного дня сп╕шно з╕брали вони сво╖ дорожн╕ пожитки - за

нажаханими науковцями й сл╕д захолонув.

Але серед тих легенд, що кочували соб╕ ╕з стол╕ття в стол╕ття, час в╕д часу проступала варта уваги ╕нформа- ц╕я. Т╕льки ж знову, одн╕ казали, що прокладен╕ п╕дзем- н╕ ходи аж до Шепеля, Жидичина ╕ Олики, ╕нш╕ те запе- речували, бо, на ╖хню думку, мова йде про ходи з Кафед- рального собору Петра ╕ Павла, трет╕ ж напевне чули про п╕дземн╕ коридори до Дубна, Боратина ╕ Забороля.

Частину тих опов╕дей ╤ван Степанович потихеньку, як через ситечко, прос╕вав - хай би якою дармовою працею користалися древн╕ княз╕ ╕ як довго б т╕ п╕дзе- мелля не вибудовувалися, зазвичай, то тривало стол╕т- тями, проте ╕нженерн╕й тогочасн╕й думц╕ ╕ найуперт╕- шим буд╕вничим не осилити було прох╕д поп╕д р╕чкою Стир. А ще один старожил присьма клявся, що в Боратин╕, ген з того кра╓чку, живе д╕д Варфолом╕й, який поблизу свого села зна╓ вих╕д ╕з п╕дземелля ╕ залюбки показати може.

Галицький, картаючи себе у думц╕, що зводиться на чужий розум, все ж не хот╕в втрачати бодай м╕зерний, нап╕вфантастичний шанс - ╕ замовив у господарськ╕й


частин╕ на наступний досв╕ток кон╕. Удвох ╕з пом╕чни- ком вони зважилися-таки не порахуватися з моро- кою - що там до того Боратина, кам╕нцем докинути.

Ще затемна, ледве бралося с╕р╕ти, спускалися вони вуличкою Старого м╕ста, як раптом пом╕ж будинк╕в змайнула постать. В ╕нший час Галицький нав╕ть не звернув би уваги, але ще не зак╕нчилася комендант- ська година. Зв╕сно, то не його р╕вня морока, хай те пасе патрульна служба, але цього разу чомусь сам упевнитися вир╕шив, що то за рання пташка.

- Ст╕й! Перев╕рка! - в╕н швидко передав в╕жки пом╕чников╕.

Рання пташка, точн╕ше, у с╕р╕й св╕танков╕й ╕мл╕ лише темний силует на б╕лому, злегка припалому попелом ╕з димар╕в, сн╕гов╕, стр╕мко з╕рвалась на б╕г ╕ пурхнула в арковий прох╕д м╕ж будинками.

Галицький плигнув на ходу ╕з саней ╕ метнувся за вт╕- качем. ╥х розд╕ляло крок╕в зо двадцять, як ут╕кач, пере- б╕гши подв╕р"я, з котячою вправн╕стю стрибнув у сани, як╕ його, очевидячки, вже чекали, ╕ щомоц╕ к╕нцем в╕жок упер╕щив коня. "Втече, нечиста сила, - промай- нула зла думка у Галицького. - Х╕ба навперейми..."

В╕н кинувся назад до сво╖х саней, рвонув в╕жки з рук пом╕чника та й соб╕ з розмаху потягнув батогом коней. Обо╓ саней ╕ справд╕ вискочили на одну дорогу, т╕льки не вийшло навперейми, вт╕кач мчав попереду крок╕в за сотню.

Дво╓ саней стр╕мко лет╕ли безлюдною ще вулицею в напрямку Боратина, мчали легко, мов земл╕ не торка- лися, т╕льки сн╕гу грудки шпурляли к╕нськ╕ копита та закручувалася за саньми сн╕гова потеруха.

"Все-таки толковий у нас господарчий в╕дд╕л, - похвалив коней у такий спос╕б Галицький, прикидаючи оком, як скорочу╓ться в╕ддаль до вт╕кача. А як корот- шою вона стала удво╓, вт╕кач став раптом на санях на повен зр╕ст ╕ тепер гамселив коня в╕жками стоячи.

- Що то в╕н? ╤деальна м╕шень! - вигукнув пом╕ч- ник, виймаючи револьвера.

- Не можна, живим, - застер╕г посп╕хом Галиць- кий ╕ соб╕ почастував батогом кон╕, що й так стелилися сн╕говою р╕вниною.

Раптом ут╕кач легко, немов цв╕ркун, стрибнув на спину коня, аж той сп╕ткнувся, але втримався, нав╕ть ще й ходу п╕ддав - т╕льки сани чомусь в╕дставати стали.

- Обр╕зав гуж╕, нег╕дник! - вигукнув спантеличе- ний Галицький.

К╕нь ут╕кача раптом стишив х╕д ╕, перестрибнувши через глибокий р╕вчак, пом╕ж дерев рвонув у поле - сани ще ковзонули було, а тод╕ споперечились ╕ хряс- нули в придорожн╓ дерево.

- При╖хали, - сказав крижаним голосом Галицький ╕ натягнув л╕йц╕, спиняючи кон╕. - Свищи його в чистому пол╕.

Силует вершника ще якийсь час видн╕вся пом╕ж г╕лок дерев, а тод╕ й зовс╕м розтав у сирих досв╕ткових нап╕всут╕нках.

Спинилися, почали оглядати пон╕вечен╕ сани вт╕ка- ча, з яких с╕но розв╕яло жужмом, поряд валялася непотр╕бна тепер обр╕чниця.

- Ремонту не п╕длягають, - копнув чоботом спере- сердя пом╕чник купку с╕на, з якого щось вилет╕ло, схоже на п╕вцеглини, ╕ покотилося сн╕гом. - О!

В╕н п╕дняв ут╕качеву згубу ╕ простягнув Галиць- кому - то була пачка двадцятигривневих купюр, геть нов╕с╕ньких, ще й папером навхрест перекле╓них.

- Непоганий гонорар нам за погоню...

╤ван Степанович покрутив у руках знах╕дку, повер- нув то одним, то другим боком ╕ т╕льки невдоволено буркнув:

- Можливо, нав╕ть б╕льший, н╕ж нам вида╓ться.


Луцький список Литовського статуту

13. ГРОМИ В╤ЙНИ

Як п╕сня, починалося життя у Югини.

Спалахнуло кохання, таке ж чисте й дзв╕нке, як

джерело у них край села, неймов╕рно╖ чистоти, незай- маност╕ ╕ прозорост╕ - йшли вони з Купр╕яном п╕д в╕нець с╕льською весняною вулицею, земл╕ п╕д собою обо╓ не чуючи, йшли п╕д замилуван╕ погляди одно- сельц╕в, бо ж як мальована пара видалася, йшли повз сади, що кип╕ли й розливалися рожевим ╕ б╕лим цв╕- том та стиха гуд╕ли бджолиними крилами натрудже- ними. Розпогодилося саме, на щастя, щойно вмилося небо св╕жим ╕ теплим дощем, ╕ раптом у к╕нц╕ вулиц╕, просто над церквою, над урочистими куполами, про- явилася, проступила ╕ сяйнула райдуга, та ще й не проста, а чомусь подв╕йна - грали барви, переливали- ся кольори, ╕ небо усе святкувало.

Як п╕сня, починалося життя у Югини. ╤ перш╕ м╕ся- ц╕ ╖хнього подружнього життя теж були празников╕.

Аж раптом, мов гр╕м серед жнив, грянула на голови людськ╕ в╕йна, гр╕м той не був короткочасним як зазви- чай, - отак погрим╕в соб╕ ╕ разом з хмарами, чорними та набурмосеними, ген подався за виднокрай, - н╕, в╕н не стихав ╕ не танув, х╕ба дужчав ╕ ближчав, потрясав небеса над усе б╕льшими обширами кра╖в та кра╖н, в╕йна п╕дн╕малася, розпрямлялася, виростала у св╕тову.

Одного за одним ╕з засмучених дом╕вок проводжали з тихою над╕╓ю, але таким бол╕сним ╕ тужливим голо-


с╕нням на в╕йну чолов╕к╕в. Провели так у них свекра, пот╕м р╕дного батька Югини, а тод╕ й до Купр╕яна черга д╕йшла - довго стояла молода ж╕нка край села, дивлячись усл╕д куряв╕, що спадала вже за колоною новобранц╕в, стояла й тод╕, коли вс╕ проводжаюч╕ давно роз╕йшлися, стояла з╕ зболеним серцем, яке хтось чужий, безжал╕сний ╕ немилосердний, знущаль- но стискав холодними ╕ байдужими пальцями. Серце стискалося, а п╕д ним уже, чула вона, тихенько висту- кувало нове життя, таке лаг╕дне й рад╕сне, що блажен- но не в╕дало ╕ не знало ус╕х глибин смутку, в який поринув той, хто його зачав...

Давно в╕дцв╕ли сади ╕ бджоли покинули ╖х, десь у луках шукаючи нову поживу, згасли райдуги п╕д свя- точним ╕ незабутн╕м небом. На довг╕ м╕сяц╕ та роки тепер найшановн╕шим чолов╕ком у сел╕ став поштар, бо в його потерт╕й та обчухран╕й сумц╕, що тел╕палася на опущеному завше плеч╕, та╖лися крихк╕ над╕╖ мате- р╕в ╕ дружин, тихе й журне з╕тхання покинутих наречених.

В╕д Купр╕яна то по к╕лька тижн╕в, а нер╕дко ╕ м╕ся- ц╕в, не було й чутки, то приходив одразу ц╕лий жмут лист╕в, ╕ тод╕ Югина годинами сл╕пла ╕ глухла, н╕чого не бачила й не чула, окр╕м нер╕вних рядк╕в, що п╕д- стрибували чи лягали на б╕к, очевидячки, писаних десь на кол╕н╕, та ще звучав стиха, мов через ст╕ну, чолов╕к╕в хрипкуватий голос.

Народила Югина хлопчика вдосв╕та, ще й перший пром╕нь не встиг прор╕затися, чималенького козака ╕ горластого.

- Невсипущий буде, ще й настира, з такою горлян- кою сво╓ завше видере, - т╕шила повитуха мат╕р та свекруху.

З народженням дитяти стало ще важче порати чималу господарку Купр╕янових батьк╕в, що нетерп-

ляче мекала, бекала та ╕г╕г╕кала, виглядаючи корму з двох пар ж╕ночих рук. Нев╕стка старалася, зв╕сно, першою все поробити, шануючи старш╕ л╕та, за що нав╕ть прозвиська "б╕ганка" удосто╖лась. Югина до того ж розривалася м╕ж свекрухою ╕ р╕дною мат╕р"ю, як╕й, тепер зовс╕м самотн╕й, стало вельми неперелив- ки. Траплялося, дитя н╕ч спало погано чи й зовс╕м не спало, вранц╕ поралася вона у свекрушиних хл╕вах, тод╕ до сво╓╖ матер╕ б╕гла, тож не раз засинала, стоячи б╕ля печ╕ або й просто з ложкою за столом.

- Вродися ╕ вдайся, не вдасися - скапарайся, - пирскнула свекруха см╕шком, як заснула якось Югина, схилившись до ст╕ни, коли картоплю чистила. Але то все п╕вб╕ди, можна змовчати ╕ перетерп╕ти, колись же в╕йна ма╓ ск╕нчитися, як доля судитиме - прийде з далеких дор╕г Купр╕ян ╕ райдуга знову вер- неться у святочне небо. Справжня б╕да ходила селом, накриваючи покривалом чорним чи не другу-третю хату, ходила пом╕ж д╕ток дифтер╕я або, як звали ╖╖ ще тут, давуха. Зазирнула вона ╕ в Югинине в╕кно, зазир- нула ╕ не схот╕ла оминати свекрушин д╕м - три дн╕ ╕ ноч╕ палила гарячкою немовля, у якого червоним черенем щ╕чки ставали, врешт╕ схлипнуло тихо воно,

немов ╕з облегшенням, ╕ нав╕к упоко╖лося.

Югина нав╕ть не плакала, просто схилилася над маленькою, немов ╕грашковою труною, т╕льки в голов╕ ще багато дн╕в було зовс╕м пусто та виметено, як у щойно поб╕лен╕й хат╕, з яко╖ винесено всеньке добро та пожит- ки, ╕ н╕ на чому оков╕ спинитися, х╕ба чуж╕ ╕ незрозум╕л╕ голоси гуляють ╕ в╕длунюють порожн╕ми ст╕нами.

Жила вона тепер ╕ порала дв╕ господарки якось за звичкою, ходила бездумно по колу, як сл╕па циганська коняка за к╕ратом, не в╕дчуваючи н╕ холоду, н╕ спеки, чи та страва недосолена чи пересолена. Свекруха теж р╕дко в╕дзиватися до нев╕стки стала, ╕ тинялися об╕й-


стям вони, як два н╕м╕ привиди, присуджен╕ на н╕моту р╕зними ворожбитами. Лише коли на зайву якусь хвилю Югина затрима╓ться у матер╕, то долинало з боку свекрухи невиразне буркот╕ння, як п╕сля кислого молока у давно зголодн╕лому ╕ запалому з того живот╕. А ще сердилася на нев╕стку, що просили ╖╖ ╕нколи люди в б╕д╕ помогти - до в╕йни ск╕нчила Югина фельдшерськ╕ курси ╕ помагала земському л╕карев╕, доки того на фронт не взяли.

Свекрушине вуркот╕ння набрало голосу, як злягла Югинина мат╕р, гарячка взялася раптово ╕ н╕як не зби- ралася ╖╖ полишати, небавом ╕ встати було несила, тож доводилося дочц╕ з ложечки, як дитину малу, годува- ти ╕ подавати нем╕чн╕й воду - сушило хвору, губи з того пошерхли, потр╕скалися ╕ вицв╕ли.

Але одного разу, як затрималася нев╕стка б╕ля неду- жо╖ на часину, бо зовс╕м зле уже матер╕ стало, марити почала та з батьками сво╖ми пок╕йними перемовляти- ся, не стрималася-таки свекруха, вихлюпнула:

- Корова зараз ось-ось отелиться, а тебе носить...

Пропаде худобина через ледащо.

Зац╕пен╕ла в╕д того Югина, завмерла, як слуп при дороз╕.

А свекруха не мала вже сили в соб╕ спинитися, якусь греблю у н╕й прорвало, що стримувала-стриму- вала дику воду весняно╖ повен╕, та й упала.

- Як не хочеш сов╕сно хазяювати, то йди до сво╓╖ любо╖ мат╕нки.

- Чого ж ви так?.. - довго подумки добирала слово Югина зам╕сть звичного "мама", як звала дос╕ свекруху, але так ╕ не п╕д╕брала. - Я й п╕ду, та зустр╕чатися в одно- му сел╕ однаково... Може, й вам колись понадоблюся.

- Ти мен╕ будеш треба, коли волосся у мене на долон╕ виросте, - як цурпалка з-за вуха сокирою, в╕д- рубала свекруха.

Йшла Югина вулицею, посп╕шала, йшла повз сади, що так рясно цв╕ли й кип╕ли на шлюбн╕й ╖╖ пут╕, а тепер же лише чорн╕ли: кривими ╕ ламаними кр╕зь сльозу видавалися т╕ яблун╕, ╕ св╕т весь став викривле- ним, ламався й кришився.

Йшла вона, посп╕шала, ╕ не марно-таки, застала живою ще мат╕р. Але т╕льки на мить, на якусь лише мить зблиснула ╕ змайнула неймов╕рна рад╕сть у мате- риних очах, змучених, зболених ╕ стражденних, та ще встигла, прощаючись, рукою змахнути - вп╕всили, невправно, кволо й невм╕ло, геть як дитина, яку т╕ль- ки вчити цього почали...

Провела мат╕р на цвинтар, закопала, вернулася Югина в опуст╕лу ╕ вихолонулу хату, с╕ла на лав╕. Як жити дал╕ - душа, як ця хата, така ж опуст╕ла ╕ вихо- лонута.


14. РОЗКАЖУ НАСТУПНОГО РАЗУ...

Мабуть, ╕з тиждень уже зб╕г, в╕дколи Василюк, в╕ддавши першу частину сво╓╖ незавершено╖ ще роботи про Соф╕ю В╕товт╕вну, не заявлявся до Сазонова. Тож Григор╕й т╕льки кл╕пнув здивовано к╕лька раз╕в пов╕-

ками, мов забачив на пороз╕ привида, тод╕ рвучко обняв ╕ постукав дружньо по спин╕ Михайла сво╓ю долонею-лопатою.

- От уже пот╕шив, дяка тоб╕ красна... Бо я тут, пом╕ж ношеного барахла ╕ чужих спадк╕в, уже зовс╕м прокис.

Михайло якось випручався з об╕йм╕в - в╕д того дружнього плескання в нього затр╕щали ребра та загу- ло в грудях, як у порожн╕й бочц╕.

- Трясця б на тебе, - висварився на товариша. - П╕сля тво╖х н╕жностей х╕ба до костоправа...

- Я все-таки випускник ╕сторико-ф╕лолог╕чного, - пропускав мимо вух те буркот╕ння Григор╕й, гортаючи рукопис Михайла. - Тут багато ц╕кавих документ╕в, про як╕, окр╕м вузьких фах╕вц╕в, б╕льш╕сть люду ╕ на Московщин╕, ╕ в Укра╖н╕ просто не знають. А от вис- новками сво╖ми, отим цементом, що з"╓дну╓ брили- фрагменти, роботу ти, парубче, геть покал╕чив. То не цемент, звиняй, то звичайн╕с╕ньк╕ науков╕ шмаркл╕.

- Про що ти? - зв╕в брови угору Михайло, аж вуха у нього ворухнулися.

- Дивись, - поплював на пальц╕ Григор╕й ╕ став швидко гортати рукописа. - Ось ти наводиш угоду, про яку чималенько осв╕чено╖ публ╕ки нав╕ть не здога- ду╓ться. В договор╕ в╕д 1427 року великий князь ╤ван Федорович Рязанський зобов"язу╓ться таке: "Я, князь великий Иван Федорович Рязанский, добил челом гос- подину господарю моему, великому князю Витовту, отдался ему на службу: служить мне ему верно, без хитрости и быть с ним всегда заодно, а великому князю Витовту оборонять меня от всякого. Если будет от кого притеснение внуку его, великому князю Василию Васильевичу, и если велит мне великий князь Витовт, то по его приказанию я буду пособлять великому князю Василию на всякого и буду жить с ним по старине. Но если начнется ссора между вели- ким князем Витовтом и внуком его, великим князем Василием, или родственниками последнего, то мне помогать на них великому князю Витовту без всякой хитрости. А великому князю Витовту не вступаться в мою отчину, ни в землю, ни в воду, суд и исправу давать ему мне во всех делах чисто, без переводу: судьи его съезжаются с моими судьями и судят, цело- вав крест, безо всякой хитрости, а если в чем не согла- сятся, то решает дела великий князь Витовт". В тому ж роц╕ под╕бна угода укладена ╕ з великим князем тверським Борисом. Тобто, звичайн╕с╕нька васальна угода тих час╕в, бо Москва втрапила у васальну залеж- н╕сть в╕д В╕льнюса й п╕вденно╖ столиц╕ Лучеська Великого, Луцька по-тепер╕шньому.

- А х╕ба я ╕нше стверджую? - знову подивовано вухами ворухнув Михайло. - Це достеменний доку- мент, його дос╕ н╕хто не п╕ддавав сумн╕вам. Стосунки тод╕шньо╖ Литви й Укра╖ни особлив╕ як╕сь складали- ся... Там, зна╓ш, такий шмат сп╕льно╖ дол╕, за який н╕ литовцям, н╕ укра╖нцям не соромно. Як ран╕ше Ольгерд п╕д Син╕ми Водами на чол╕ литовсько-укра-


╖нських в╕йськ розбив татар, так В╕товт разом ╕з Ягайлом на чол╕ литовсько-укра╖нсько-польсько-б╕ло- руського в╕йська в 1410 роц╕ розгромив н╕мецьких рицар╕в п╕д Грюнвальдом. У битв╕ ц╕й льв╕вська хоруг- ва, себто п╕дрозд╕л вояк╕в, йшла п╕д знаменом, на якому жовтий лев спирався на синю скелю, п╕д синьо- жовтим знаменом, як зараз в УНР, йшли волиняни, пл╕ч-о-пл╕ч бились кременецька, ки╖вська, новгород- с╕верська, ратн╕вська та ╕нш╕ хоругви. А ще В╕товт налагоджував ремесла й торг╕влю, запроваджував магдебурзьке право, будував фортец╕ й м╕ста - тож в╕н заснував Б╕лгород, Каравул, а ще Хаджибей, м╕сто-порт, яке одна блудниця з╕ щетт╕нських кривих провулк╕в на ймення Катерина ╤╤ перейменувала в Одесу; мовляв, ╕ вона орала.

Двер╕ в ╖хню зат╕сну к╕мнатку нагло прочинилися ╕ вигулькнуло з-за порога миловидне личко молодо╖ циганки.

- М╕й дорогенький, - засп╕вало протяжно ╕ жал╕б- но личко, зблиснувши двома рядами золотих зуб╕в. - Я вже жду вас, не д╕ждуся, а ви так довго ц╕ните... Певне, вельми щось дороге.

- Ще й яке, - буркнув, суворо зв╕вши брови, Григор╕й. - Дорожчого не бува╓.

- А в мене дитина плаче, - торохт╕в горох ╕з-за золотого паркану зуб╕в. - Груди он тр╕скають...

╤ пол╕зла за пазуху вже було за доказами, що справ- д╕ дитя ╖сти хоче.

- Вибач, зараз вернуся, - засм╕явся Сазонов, встаючи. - ╤накше не в╕дчепиться.

Як вернувся Григор╕й, то неспод╕вано зм╕нив тему.

- А зна╓ш, багатьом, в т╕м числ╕ нам, рос╕янам гр╕шним, треба повчитися у циган. У Румун╕╖ чи Болгар╕╖, в Укра╖н╕ чи Польщ╕ швидко звикають вони до поваги звича╖в того краю, не вимагають для справ державних, чи суди як╕ там правити, конче сво╓╖ мови,

хоч власно╖ не занедбують, як ╕ п╕сню чи танець. Нагадай, на чому вона нас перебила.

- А на тому, що до збудованого укра╖нцями або литовцями якась зайда кле╖ть свою етикетку - при- ший кобил╕ хв╕ст...

- Та що ти верзеш, чолов╕че! - Григор╕й розмахував сво╖м грубезним вказ╕вним пальцем, немов пол╕ном, у себе над головою. - Як Московщина поглина╓ Укра╖ну, то агрес╕я ╕ брутальне загарбництво, а як Литва - то братерське ╓днання, ц╕лування ╕ милування...

- Стривай, см╕ю нагадати: литовськ╕ княз╕ шукали п╕дтримки у тутешнього люду. Вони поважали тради- ц╕╖ ╕ звича╖, Лучеськ став п╕вденною столицею, д╕ло- водство вели здеб╕льшого давньоруською, себто укра- ╖нською мовою, чимало можновладц╕в прийняли пра- вославну в╕ру - сурйозн╕ш╕ за мене науковц╕ твер- дять, що було збережено традиц╕╖ Ки╖всько╖ Рус╕, а ще ╕нш╕ вважають, що то не чужоземне формування, а в╕дновлення русько╖ держави.

У дверях ╖хньо╖ ком╕рчини раз ╕ вдруге показалося кисле ╕ примхливе обличчя приймальниц╕ ломбарду, вс╕м виглядом нагадуючи, що час завершувати балач- ки, бо там люди чекають, аж доки Григор╕й не визв╕- рився:

- Сл╕па, що товар оц╕нюю?!

Двер╕ хряпнули ╕ б╕льше уже не мали в╕дваги в╕дчи- нятися.

- ╤ то ще не вс╕ перли, м╕й сизий голубе, - Григор╕й, переставши розмахувати сво╖м грубезним вказ╕вним, тепер нац╕лив його, як п╕столя, на Михайлову голову, мов з╕брався колегу за провину встрелити. - А як у тебе поста╓ Соф╕я В╕товт╕вна? З просто╖ баби, що дев"ятеро д╕ток прикотила, ти робиш якусь м╕с╕онерку, просв╕тительку... Бачте, вона мр╕╓ з бандитського Московського царства, що


живе винятково грабежем чужо╖ земл╕ ╕ розбо╓м, з нап╕вкочовим, диким ╕ поруйнованим дурними прави- телями народом, Соф╕я гада╓ створити цив╕л╕зовану ╓вропейську державу. Х╕ба не так?

- Зв╕сно, не так. Нема в мене под╕бного, ╕ не прибр╕- хуй. Зате поста╓ справд╕ високоосв╕чена молода люди- на, що багато св╕т╕в встигла побачити, знавець низки ╓вропейських мов, вона справд╕ мр╕яла ╕ робила для просв╕тництва чимало. За чолов╕ковим, князя Васил╕я I, запов╕том, разом ╕з батьком В╕товтом стали вони реген- тами малол╕тнього Васил╕я ╤╤ ╕ до десятка рок╕в була Соф╕я реальною правителькою Московщини. Шкода, що не все т╕льки встигла.

- Я йому про Хому, а в╕н мен╕ про Данила... Я зго- ден, що це була гр╕м-баба: чого варта т╕льки картинка, коли Соф╕я на вес╕лл╕ прилюдно здира╓ золотий пояс ╕з Василя Юр╕йовича, сина звенигородського князя, - за переказами, той пояс, колись викрадений, належав московському княжому домов╕. ╤ не побоялася, що хтось спересердя мечем ненароком змахне, голова м"ячиком покотиться, як ╕ не побоялася наступно╖ ворожнеч╕ цих княжих дом╕в. Я про ╕нше, в тебе якось так все виходить, що в дикий в╕дсталий край при╖хали мудрагел╕ з литовсько-русько╖ держави, ╕ тепер т╕льки з ╖хн╕х вуст ╕стина може глаголити...

- Стривай. А чого це тебе так ц╕кавить саме Соф╕я В╕товт╕вна, ╕ ти, як реп"ях, за не╖ вчепився? - коль- нув, як шилом, розгн╕ваний Михайло. - Наче прибу- ток ломбарду в╕д не╖ тепер залежить?

Григор╕й в╕дпов╕в не одразу, в╕н якось обм"як, наче на плеч╕ йому важкий лантух накинули, пересмикнув нав╕ть плечима, мов насправд╕ поправляв того невиди- мого лантуха.

- Зачекай тр╕шки... Може нав╕ть, наступного разу

я все розкажу... Архангел Миха╖л нас береже...


15. СПОРИШ НА ПОРОЗ╤

У п╕дземелл╕ замку Любарта, коли ╤ван Степано- вич шпурнув за р╕г кавал цеглини в м╕ну, гримнув оглушливий вибух, посипався на голови п╕сок ╕ з дикою силою пов╕тряна хвиля погнала довгими кам"яними ходами в╕ков╕чний порох. Вибух стався так зовс╕м близько, як тод╕, двадцять першого травня тисяча дев"ятсот ш╕стнадцятого, рвонув снаряд зовс╕м недалечко в╕д поручика 8-╖ арм╕╖ ╤вана Галицького.

В д╕ючу рос╕йську арм╕ю моб╕л╕зували його вже в перш╕ тижн╕, не раз траплялося солоно й пересолоно, але того травня ш╕стнадцятого в╕н не забуде.

Р╕вно о трет╕й ноч╕ струсонулося небо, спалахи на шматки роздирали тем╕нь, але то не травнев╕ громи взялися, не виспавшись, за роботу, ╕ не блискавиц╕ з╕- бралися наближати св╕танок. Р╕вно о трет╕й ноч╕ поча- лася артилер╕йська п╕дготовка прориву, що назвуть згодом ╕менем Брусилова, того самого генерала, що згодом служитиме червоним, стр╕лятиме у сво╖х недавн╕х колег-оф╕цер╕в, зате напише другий том круто антиб╕льшовицьких мемуар╕в, ╕ сина якого роз- стр╕ля╓ також колега, Антон Ден╕к╕н, - тобто зрад- жуючи по черз╕ й одних, ╕ других, ╕ обох заразом. Р╕вно о трет╕й ноч╕ заговорили гармати ╕ балакали вони сво╓ю вогненною мовою до дев"ято╖ ранку, а тод╕ вже почався наступ на геть пошматован╕ ╕ перекопан╕ рос╕йськими снарядами, як грядки п╕д цибулю,

австро-угорськ╕ позиц╕╖ ерц-герцога Фр╕др╕ха. Крича- ли "ура" полтавц╕ й черн╕г╕вц╕ разом ╕з омцями ╕ там- бовцями, пригинаючись ╕ тримаючи навпереваги гвинт╕вки з багнетами, йдучи на штурм окоп╕в ╕ на б╕- гу стр╕ляючи, окоп╕в, де зас╕ли буковинц╕ ╕ галичани разом ╕з н╕мцями та австр╕яками. Галицькому також хот╕лося кричати, спотикаючись б╕жучи, кричати ╕з кривди й образи, дивлячись, як ╕з налитими кров"ю очима укра╖нц╕ вбивають укра╖нц╕в, нев╕домо за чий шк╕рний ╕ п╕длий ╕нтерес, присмачений та присолений густо з обох ╕мперських рук погано прикритими побрехеньками.

Швидко рвалась уперед восьма арм╕я, ось уже й п╕д- ступи Луцька, зблиснули на сонц╕ мокр╕ п╕сля нетри- валого дощу куполи церков... ╤ зблиснув поряд ╕з Галицьким, зовс╕м неподал╕к, вибух вогню, спалах на короткий лише момент, що у пам"ят╕ в╕дкладеться назавше, - звуку, надтр╕снутого й оглушливого, в╕н вже не почув; по сл╕пучому спалахов╕ враз все погасло, мовби в╕тер рвучкий загасив св╕чу, раптова темрява огорнула все, чорна й густа, а тод╕ наступила вселен- ська тиша ╕ забуття.

В╕н не пам"ятав, як виносили його з-п╕д обстр╕лу сан╕тари, не пам"ятав н╕ дороги, н╕ перших тижн╕в у в╕йськовому госп╕тал╕. Т╕льки як кл╕пнув нарешт╕ пов╕ками, то побачив над собою бородате ╕ насм╕шку- вате лице у пенсне.

- З при╖здом, - засм╕ялася сивувата борода.

- З-зв╕дки? - не зрозум╕в Галицький, вимовивши це з трудом, бо щелепи чогось за╕ржав╕ли.

- З того св╕ту, - назвала борода точну адресу. - Тепер дзуськи в╕д мене ще раз туди втечеш.

Рани не посп╕шали го╖тися, тим паче настала л╕тня немилосердна спека, нестравний госп╕тальний дух не вив╕трювався нав╕ть через ц╕лодобово в╕дчинен╕ в╕кна,


нудьга ╕ стог╕н, несила переносити страждання й б╕ль поранених та покал╕чених... Виписали його аж п╕д ос╕нь, надавши м╕сячну в╕дпустку перед поверненням на фронт.

Але в╕дпустка для ╤вана Степановича стала мукою ще б╕льшою за госп╕тальну. В╕н ╕шов сво╖м селом, наче цвинтарем, бо чолов╕к╕в замела в╕йна, а ж╕нки пропа- дали в пол╕, нав╕ть не видно було шмаркато╖ д╕тлашн╕, що голими заденятами звично св╕тила край дороги, певно, ╖╖ також ╕з собою позабирали матер╕. Галиць- кий в╕дбив каменюкою дошку, якою навскоси забит╕ були двер╕ його р╕дно╖ хати, ╕ постояв на пороз╕ хвилю. Кр╕зь щ╕лини м╕ж дошками сх╕дц╕в проростав спо- риш - похоронку на батька прин╕с поштар через три м╕сяц╕, як почалася в╕йна, а ще за м╕сяць по тому в╕д╕йшла й мат╕р.

Якби не пилюка на рушниках над ╕конами, та ще на стол╕ ╕ на лавах, то видавалося би, що господар╕ от-от вийшли, десь тут близько, порають соб╕ господарку. Горщики й миски акуратно розставлен╕ б╕ля вустя, з-за ╕кон визира╓ пучок з╕лля разом ╕з мак╕вками, свячених мат╕р"ю на Маков╕я, ледь чутний запах трав, сушених до зими на черен╕...

Увечер╕, забачивши вперше за тривалий час св╕тло у в╕конц╕ Галицьких, приходили сус╕ди, переступали пор╕г тихо ╕ скрадливо, немов до пок╕йника в д╕м, так само тихо гомон╕ли, опов╕дали с╕льську новину, хто вмер ╕ хто народився, розпитували, а коли та клята в╕йна ск╕нчиться.

╤ванов╕ Степановичу в р╕дному сел╕ не пощастило з перших дн╕в - ще по дороз╕ сюди в╕н втрапив п╕д зливу, рясну, хоч ╕ нетривалу, бо вже небавом блисну- ло сонце, немов сором"язливо вибачаючись за ненаро- ком завдану прикр╕сть. Але ослабленому орган╕змов╕ й того стачило, бо вже наступного ранку в╕дчув в╕н поча-

ток гарячки, спершу легенько так, мов ледве торкаю- чись пальчиками, пробувала вона його обачненько, а дал╕ ломити т╕ло почало все дужче, до вечора голову вже хто немов набив вовною, ╕ в╕н зл╕г. Добре, що сус╕д нагодився та покликав тутешнього фельдшера, влас- не, Югину так звали за звичкою, бо давно вже зем- ський л╕кар зник за курявою во╓нних дор╕г, а фельд- шеру перестали платити.


16. СТАР╤ СУПЕРЕЧКИ

Яко╖ трясц╕ Сазонов так учепився за Соф╕ю В╕тов- т╕вну?

Остання розмова з Григор╕╓м геть за╕нтригувала Василюка, але не ст╕льки об╕цянкою розпов╕сти неба- вом причину свого ╕нтересу, як самим ╕нтересом, до того ж достатньо давн╕м. Ще в ╖хн╕ студентськ╕ л╕та почубилися вони колись раптом утрьох, сп╕ткнувшись на якомусь в╕дтинку раннього Середньов╕ччя, ╕ непо- м╕тно ув"язалися в досить шпарку суперечку про литовську добу.

- Та облиште ви мене обо╓ разом ╕з вашими литви- нами, - махав руками Григор╕й так, наче в╕дштовху- вав невидиму оком наслану кимось мару, що на нього нахабно навалювалася.

- Щоб ти скис, н╕хто до тебе не прис╕ку╓ться ╕ не ч╕пля╓ться, до слова зайшлося, - втихомирював това- риша Михайло. - Ма╓мо ж ╕з тих сивих час╕в бодай щось утямити.

- Ви ту добу у все рожеве випацьку╓те. Литва тод╕шня була таким же жаднючим загарбником, як ╕ ╕нш╕, - не вгамовувався Григор╕й. - Хапонула спер- шу Холмську та Галицьку земл╕ ╕ не облизалася. Не забули подякувати?

- Не про те щебечеш, - устряв Галицький. - Ми говоримо, як зум╕ли р╕зн╕ етноси вжитися на одн╕й земл╕ та порозум╕тися. Бог милував якихось чвар, не

так часто в скандальн╕й людськ╕й ╕стор╕╖ знайдеш таке порозум╕ння.

- Порозум╕лися, ще й як, - задер гонорово п╕дбо- р╕ддя Григор╕й, буц╕мто на стел╕, н╕би з╕ шпаргалки, м╕г вичитати найвагом╕ш╕ докази сво╓╖ правоти. - Спершу зл╕кв╕дували в тисяча чотириста п"ятдесят шостому роц╕ княз╕вство Волинське, а через чотирнад- цять зим - ╕ Ки╖вське. З тих литовц╕в ус╕х т╕льки одна баба була розумницею - Соф╕я В╕товт╕вна. Чого вар- тували ╖╖ нам╕ри перенести столицю Московського царства ближче до зах╕дних кра╖в, все вагалася - чи у В╕льно, чи в Лучеськ. У батька, старого ╕ хворого вже В╕товта, поради просила, як бачилася з ним у Смо- ленську востанн╓. Важко сказати, чи в╕дав Петро ╤ про т╕ давн╕ задумки, але таки зум╕в у д╕ло таку потребу вт╕лити. Перен╕с столицю хоч не в краще м╕сце, та, принаймн╕, в той напрямок. А так литовц╕, як будь-як╕ ╕нш╕ вояки, йшли на Русь не цукерки з бубликами роз- давати, а поживитися в злачний край.

- Паскудно╖ варту╓ш оц╕нки, Грицю, не за ╕сторич- н╕ дати, бо пам"ять тоб╕ ч╕пку до спадку батьки дочис- лили, - взявся сов╕стити його Галицький ╕ зашелест╕в стор╕нками книги мало не перед його обличчям. - Ти суть сп╕вжиття людського про╜авив: починаючи з 1363-го, коли Ольгерд розбив татар п╕д Син╕ми Водами, в╕д б╕ди захистив в╕н цю землю. Литва нашо╖ культури ╕ мови не рушила, то постала насправд╕ литовсько-укра╖нська держава. Вислоцький Статут ще 1347 року, парубче, писаний руською мовою. Польський учений Бандке стол╕ття тому зазначав:

"Ус╕ Ягелончики, аж до Сиг╕змунда Августа, в Литв╕ по-руськи писали, прив╕ле╖ й надання давали, ╕ нав╕ть часом не найкраще по-польськи вм╕ли. Казим╕р Ягайлович б╕льше вм╕в по-руськи, як по-польськи". Розум╕╓ш, то р╕дк╕сний той випадок, коли не було

Михайло Слабошпицький Корона Юр╕я ╤╤


колон╕затор╕в ╕ колон╕зованих, а було толкове й спо- к╕йне сп╕вжиття, як у нормальн╕й родин╕.

- Свищи, ╤ване, свищи, - п╕дморгнув ╓хидно Григор╕й ╕ соб╕ взявся шелест╕ти власними записа- ми. - А чи не значиться в тебе, часом, що в княз╕вств╕ Литовському поступово ╕ непом╕тно, тихою сапою, усувалась в╕д д╕ла вся православна знать?

- Записано, чого ж, - вельми зг╕дливо й посп╕шно взявся кивати головою Галицький ╕ тицьнув книгу п╕д н╕с товаришев╕, немов той мав ╖╖ ще й понюхати. - Настав сво╖ шпульки, ось у Статут╕ Литовському 1529 року значиться: "А писаръ земский ма╓ть поруску литерами и словы русскими вси листы и позвы писати, а не иншим ╓зыком и словы". А що, Грицю, з"╖в?

- Слухай, як затовчу тоб╕ межи кл╕павки, то до то╖ Литви докотишся, - пов╕льно й загрозливо п╕дн╕мав- ся з╕ ст╕льця побуряков╕лий Григор╕й, як набрякла хмара п╕сля спеки п╕дн╕ма╓ться з-за виднокраю, спо- чатку т╕льки здаля побурку╓, але ось-ось загуркоче гр╕зно та блискавицями стане низати.

- Гей, гей, п╕вн╕ недоскубан╕, а то ще чого не було? - з╕скочив прудко з╕ свого ст╕льця Михайло, наче в╕н ненароком голим т╕лом на пательню вс╕вся, ╕ став пом╕ж товаришами. Галицький, судячи з виразу обличчя, не так уже й напудився, зросту не меншого був, весь пружний, як гумова п╕дошва, бо в╕льною боротьбою був захопився, за зразок беручи П╕ддуб- ного; щоправда, супроти потужно╖, як англ╕йський броньовик, постат╕ Григор╕я все ж мав вигляд такого соб╕ щиглика.

- А-н-ну р-р-роз╕йдись! - засвист╕в Михайло, вдаючи з себе суворого городового.

- Ти в мене теж скура╓ш на добр╕ гор╕хи, - проши- п╕в до Василюка Григор╕й, складаючи перед лобом його навмисне пов╕льно з грубих пальц╕в такого щигля, яким порося нескладно забити.

А ще через п╕вгодини приятел╕ з не менш важливим запалом продовжили куди важлив╕ш╕ студ╕╖ - студ╕ю- вали смак св╕жого пива при пивоварн╕ Хама, якраз через дорогу.

Зараз же, згадуючи неблизьк╕ вже студентськ╕ л╕та, Василюк все верт╕в ╕ перекручував у думц╕ той ╕нтерес Григор╕я до постат╕ Соф╕╖ В╕товт╕вни - в╕н тод╕ вперше почув про ╖╖ нам╕ри переносити кудись, ближче до цив╕л╕зованого заходу, московську столицю. ╤ де т╕ль- ки в╕н м╕г вишкрябати так╕ дос╕ нев╕дом╕ н╕кому факти? Сазонов, не в╕д╕брати, до навчання поважно ставився, гр╕х було б йому ледарством дор╕кнути, в б╕б- л╕отец╕ днями просиджував, але деколи в╕н збивав з пантелику ще н╕де не публ╕кованими в╕домостями не лише однокурсник╕в, а й поважну професуру. Ходили чутки, що його дядько в╕да╓ в м╕ст╕ арх╕вами, не в╕дмов- ля╓ копирсатися там, навпаки, ще й заохочу╓ небожа. Навпростець на запитання, де в╕н вичитав ту чи ╕ншу наукову дивину, Григор╕й жодного разу не в╕дпов╕в, все на см╕шки-пересм╕шки здеб╕льшого переводив.

Так само Михайла ц╕кавило, а чи не було якогось зв"язку наукового ╕нтересу Сазонова до постат╕ доньки В╕товта ╕ з часом сьогодн╕шн╕м, з тим колоброд╕нням р╕зних др╕бних групок, парт╕й ╕ товариств, що ними, як мошкарою сира ╕ рання весна, киш╕в увесь Ки╖в. ╤ серед т╕╓╖ мошкарн╕, др╕бно╖, здавалося, але числен- но╖, досить в"╖дливо╖ ╕ кусючо╖, значна частина була ворожою цьому краю ╕ люду, з чийого столу вона году- валася. А Григор╕й н╕коли не приховував сво╖х монар- х╕чних симпат╕й, деколи, навпаки, якось по-дитячо- му, як новою цяцькою, нав╕ть хизувався цим. Проводячи зараз все б╕льше часу в товариств╕ Сазонова, Василюк не завжди мав що варт╕сне допов╕- дати в розв╕дуправу.


Святий Миколай, покровитель древнього м╕ста

17. У ГАРЯЧЦ╤

Як уже зовс╕м здолати нав╕ть разом з╕ старим ╕ мудрим земським л╕карем - вих╕д знаходила тепер вся теплота ╕ н╕жн╕сть, в╕ков╕чно властива для ж╕ночо- го начала. Шелест╕ла, сидячи б╕ля постел╕, давн╕ми сво╖ми дов╕дниками ╕ книгами, гортала зблякл╕ уже конспекти фельдшерсько╖ школи, а ще б╕гала по с╕ль- ських бабцях, як╕ зналися на травах ╕ ╖х припасали за л╕то, - у во╓нний час фабричних л╕к╕в водилось не густо, ця б╕да ╕ тут давалася взнаки.

Вони мало говорили пом╕ж собою, про фронт Галицькому й згадувати нудило, деколи т╕льки сту- дентськ╕ сво╖ придебенц╕╖ та пригоди опов╕дав, Югина теж новини яко╖сь не мала, як╕ там вже у сел╕ нови- ни... А сво╓, що бол╕ло та й перегор╕ло, не годилося зовс╕м ч╕пати - загнала його у найдальший закуток душ╕, ╕ нехай соб╕ там сидить та не ворушиться, не ятрить давню рану, бо за╖жджав на п╕вдня в село Купр╕ян, чи в дороз╕ на фронт чи з фронту, переказува- ли Югин╕, побув у сво╓╖ матер╕, а до не╖ й на пор╕г не ступив, наче й на св╕т б╕лий вона не з"являлася.

Деколи т╕льки, переказуючи сво╖ см╕ховинки сту- дентськ╕, Галицький пом╕ж словами м╕г покректати:

- Ото набралися ви з╕ мною мороки, - й в╕дводив винуват╕ оч╕.

- Н╕чого, н╕чого... Слухатися, головне - режим, - наказувала суворо й повчально Югина, як стара вчи-


телька першачков╕, аби яко╖сь каверзи раптом не втяв, ╕ дивилась на нього зверху вниз, як дивляться коротко- зор╕ поверх окуляр╕в, хмурячи невдоволено брови, т╕льки тих окуляр╕в на перен╕сс╕, для повноти карти- ни, фельдшерц╕ ще бракувало.

Тиждень Галицькому фельдшерка взагал╕ вставати заборонила, наступного тижня в╕н уже дибав к╕мна- тою, а ще за к╕лька дн╕в дозволила нав╕ть на подв╕р"я виходити. Югин╕ в╕дпала потреба тепер чатувати хво- рого, але приб╕гала все-таки раз-другий накинути для певност╕ сво╖м оком.

Коли вкотре нав╕далася п╕д веч╕р, то, ледве в╕дчи- нивши хв╕ртку, перш сво╖м очам не пов╕рила ╕ спини- лася, наче вкопана: Галицький рубав дрова. В╕н саме замахнувся було на пол╕но, зд╕йнявши сокиру над головою, але так ╕ застиг, забачивши фельдшерку.

- А то що за диво?! - визв╕рилася Югина, ╕ оч╕ в не╖ з обурення зашкварчали. - Ану марш у хату!

╤ван Степанович пов╕льно поклав сокиру ╕, опустив- ши винувато голову, пок╕рно почалапав у д╕м, а Югина йшла сл╕дом ╕ чистила та костерила порушника режи- му останн╕ми словами, що т╕льки спадали на гадку.

- То ╓ голова, то ╓ тяма... Шви ледве затягуватися почали, то ти хочеш тепер знову б╕ди? Нащо ж тод╕ моя праця... - вона й не зчулася, як з╕ злост╕ на "ти" перейшла.

- Та ж сир╕сть у хат╕, пл╕снява вже береться, от ╕ хот╕в пропалити, - виправдовуючись, бурмот╕в п╕д н╕с соб╕ Галицький.

Оте виправдальне й нахабне бурмот╕ння остаточно з╕рвало фельдшерку, оч╕ тепер у не╖ вже ╕скри креса- ли, ╕ б╕льше вона не здатна була стримуватися:

- В╕л! Бик! Корова! Я б тебе с╕чкою пасла...

Чи то об╕цянка тако╖ розк╕шно╖ вечер╕, чи сам тон, що наближався до ж╕ночого вереску, але тепер уже з╕рвався Галицький.

- То-то я... в╕л?.. - перепитав було стиха, але таким грудним ╕ загрозливим голосом, пов╕льно встаючи, перепитав голосом, нав╕ть для самого себе незвичним, що наростав як далекий гр╕м, який набли- жа╓ться, дужча╓ ╕ от-от рокот╕тиме на повн╕с╕ньку силу. - То-то я в╕л?!.

╤ в╕н ухопив в оберемок Югину, притягнув до себе з такою силою, що та т╕льки мишою пискнула - ще вона пручатися почала, руками якось в╕дгр╕батися, як загр╕ба╓ потопельник невправно, але сила ╖╖ поступово танула, в"януло й обм"якало т╕ло, аж доки вони удвох не стали пов╕льно на л╕жко хилитися.

А дал╕ обо╓ вони були потопельниками, занурюю- чись в голубу ╕ теплу глиб╕нь, безтямними ╕ зшален╕- лими, вони в╕дпливали все дал╕ й дал╕ в╕д усього св╕ту з його метушнею ╕ марнотою, х╕ба лише сонячний про- м╕нь пробивав неймов╕рну товщу води та зр╕дка зблис- кував ╕ вигравав - вони були одн╕-одн╕с╕ньк╕ в ц╕й без- конечн╕й ╕ лаг╕дн╕й голуб╕н╕...


18. ЗВИВИСТ╤ СЛ╤ДИ

Грицанчук ╕ зрад╕в, ╕ скривився, мов в╕д яблука задовго до Спас╕вки: з"явилася ниточка, точн╕ше к╕н- чик ╖╖ лише, за який можна вчепитися - ╕ вийти на викрадач╕в корони Юр╕я ╤╤, б╕льше того, повернути держав╕ саму корону.

Петро особливо т╕шився ╕ рад╕в, що п╕дтверджу- ╓ться, зда╓ться, його здогад про польський сл╕д у викраденн╕ ц╕╓╖ ╕сторично╖ ц╕нност╕. Вчора оф╕ц╕ант ╕з ресторану "Аквар╕ум", що на вулиц╕ Головн╕й, ╕нфор- матор над╕йний, який не за гр╕ш, а з душею сприйма╓ укра╖нську справу, п╕зно ввечер╕ прийшов ╕з ц╕кавим донесенням. В╕н не м╕г достеменно передати почуте, але, на думку його, мова велася м╕ж двома в╕дв╕ду- вачами ресторану про куп╕влю вельми ц╕нно╖ реч╕ - передача то╖ ц╕нност╕ й оплата мають в╕дбутися в ресторан╕ одразу по двадцят╕й годин╕. Оф╕ц╕ант пом╕ж гармидером п╕дпило╖ публ╕ки ╕ ресторанною музикою чув лише окрем╕ слова: "король", "...тисяч╕ злоту- вок", "резиденц╕я", "замок Любарта". Польський сл╕д, гадав Грицанчук, тут в╕рог╕дний вельми, бо, по- перше, корона - також рел╕кв╕я корол╕всько╖ династ╕╖ П"яст╕в, а по-друге, з р╕зних джерел надходили в╕ст╕ про посилення польсько╖ розв╕дки в кра╖.

А скривився, мов в╕д недозр╕лого яблука, яке терп- ко скрипить на зубах, Петро Грицанчук з того, що так невчасно в╕д"╖хав у Ки╖в Галицький, ╕ тепер хлопець

ма╓ сам, лише на розсуд сво╓╖ молодо╖ голови, д╕яти ╕ чинити. Не було куди в╕дступати чи в╕дкладати спра- ву, ╕ в╕н негайно попросив з Р╕вного на п╕дмогу к╕лька сво╖х колег, чи╖ св╕ж╕ обличчя тутешн╕ не знали ╕ як╕ не викликали б п╕дозри.

Ще за добрих п╕вгодини до нам╕ченого часу Петро й один ╕з запрошених зайняли столик так, аби весь зал проглядався, ще четверо ╖хн╕х сид╕ли неподал╕к. У ресторан╕ "Аквар╕ум" Грицанчук нечасто бував, не по кишен╕, то в цьому м╕ст╕ найдорожчий такий заклад, що пишався ╕менитими сво╖ми в╕дв╕дувачами. На ст╕н╕ навпроти з дарчими написами вис╕ли портрети Карла Маннергейма, Павла Скоропадського, Антона Ден╕к╕на та ще знаних к╕лькох парсун - ковзнувши поглядом по ╖хн╕х мундирах з аксельбантами, орденами, медалями ╕ таким же ще причандаллям, Петро мимовол╕ всм╕хнув- ся. Розказував Галицький, як тут в╕н об╕дав ╕з ки╖всь- ким гостем, що при╖жджав на ╕нспекц╕╖. Господар чемно вклонявся, мовляв, йому за честь приймати, вони теж дякували, т╕льки киянин наостанок докинув:

- А портрети Ден╕к╕на ╕ Скоропадського треба зняти.

Господар ураз на╖жився, мов у нього велик╕ грош╕ в позичку попросили.

- Не зн╕му. Але можу продати. Гост╕ не втрималися в╕д усм╕шки.

- А що, вс╕ тро╓ вже ваша приватна власн╕сть? Господар тону не прийняв, т╕льки в╕дказав по-

хмуро:

- Ден╕к╕на продам з╕ знижкою, Скоропадський не прода╓ться, а Маннергейма - лише за н╕мецьк╕ марки.

Тимчасом за ст╕л у куточку прис╕в урядовець ╕з м╕сько╖ управи, вони не в╕талися нав╕ть, просто бачив десь у коридорах; прис╕в, зробив замовлення ╕ довгень-


ко сид╕в одинцем, х╕ба час в╕д часу виймав кишенько- вого годинника.

Оф╕ц╕ант поглядом показав Грицанчуков╕ на самот- нього гостя.

Хвилин за десять п╕сля двадцято╖ до нього п╕дс╕в невисокий, в л╕тах панок, вифранчений ╕ вилощений, з чорним метеликом на б╕лосн╕жн╕й сорочц╕. Вони довго про щось балакали, к╕льця диму з сигари панок пускав так вправно, що вони довго кружеляли над головами, не розпливаючись, мов сиз╕ хмари навколо високо╖ гори, врешт╕ м╕ський урядовець виставив на ст╕л чималу картонну коробку. Панок зазирнув у не╖ було нетерпляче, як зголодн╕лий у каструлю, зв╕дки тягне зманливо вельми й наваристо, т╕льки носом х╕ба не п╕дшморгнув, а тод╕ пол╕з у нагрудну кишеню, напевне, д╕стати портмоне.

Грицанчук устав ╕з напарником ╕ ступив тих к╕лька крок╕в до ╖хнього столу, решта сид╕ли напоготов╕ - урядовець, зда╓ться, все зрозум╕в, схопився як ужале- ний, ╕ оч╕ його заб╕гали к╕шкою з палаючо╖ хати. Панок ╕ соб╕ схопився, а Петро так м╕цно обняв урядовця, що той аж кавкнув, а тод╕ став дружньо плескати по спин╕ наче давнього вельми товариша ╕ шепот╕ти на вухо:

- Тр╕пнешся - застрелю...

В панка обурено зд╕йнялися брови:

- Прошем пана?

- Дуже прошем, - сухо в╕дказав Грицанчук. - Ви обо╓ заарештован╕.

Спершу на них ресторанн╕ гост╕ було кинули стри- вожен╕ погляди, та швидко вспоко╖лися - ет, зустр╕- лися давн╕ друзяки.

На допит╕ все з"ясувалося швидко ╕ тепер вже Грицанчук сид╕в похнюплений та в"ялий, мов обмо- лочений сн╕п. То була не корона, а церковна р╕ч, напев- не, ╓пископська митра. Панка змушен╕ були в╕дпусти-

ти, в╕н звичайн╕с╕нький колекц╕онер антиквар╕ату, зв╕дки знаття м╕г мати, законно чи незаконно йому про- дають.

- А все-таки, - доск╕пувався Грицанчук, - що означали ваш╕ слова у попередн╕й розмов╕: "король",

"...тисяч╕ злотувок", "резиденц╕я", "замок Лю- барта"?

Урядовець трохи в╕дтанув, як перемерзла шинка, подавно в хату внесена, морщив лоба ╕ старався згадати.

- Я т╕льки розказував, що ця митра могла належати тутешньому ╓пископов╕ лише п╕сля указу польського короля. Резиденц╕я ╓пископа була в замку Любарта. А за митру я попросив п╕втори тисяч╕ злотувок.

- Шкода, що окр╕м в"язниц╕ суд не здатен присуди- ти ще п╕втори тисяч╕ батог╕в...

З митрою наступного дня подався Петро до дирек- тора тутешньо╖ укра╖нсько╖ г╕мназ╕╖, бо в╕д Галицького знав, що пише той великий ╕ серйозний труд з ╕стор╕╖ укра╖нсько╖ церкви.

Директор довго й обачно, мов то був вир╕б з тонень- кого й вельми крихкого скла, крутив у руках митру та приглядався, аж доки не знайшов напис латиною.

- То митра, зда╓ться, Д╕он╕с╕я Жабокрицького, корол╕вським ун╕версалом його затвердили на Луцьк╕й катедр╕. Як рос╕йськ╕ в╕йська прийшли в край в час в╕йни з╕ шведами, в╕н ут╕к аж в Угорщину. На свою голову повернувся в 1708 роц╕, його схопили, вивезли сперш до Петербурга, а зв╕дти уже до смерт╕ на Со- ловки. В╕н там гарно з╕йшовся з арх╕╓пископами холмо- горськими Рафа╖лом Краснопольським та Варнавою Волостковським, до слова, теж укра╖нцями, як╕ мали нещастя прибути п╕д сяйво п╕вн╕чне ще нав╕ть ран╕ше.

Химерна доля, журився по тому Грицанчук, була в останнього укра╖нського короля Юр╕я ╤╤, так╕ ж химерн╕, звивист╕ й заплутан╕ сл╕ди його корони.


Боронитись судилося в╕д р╕зного ворога.

19. ДАЛЕКИМИ ДОРОГАМИ

Один лише тиждень випав на долю Галицького ╕ Югини побути разом - тиждень п╕зньо╖ осен╕, про- щального й сумовитого ос╕ннього сонця, бабиного л╕та; ср╕бне павутиння пов╕льно пливло в голубому ╕ лаг╕дному пов╕тр╕, що лоск╕тливо пахло димами з останн╕х с╕льських картоплищ, де палили бадилля. То був тиждень тихо╖ н╕жност╕, коли погляд, кинутий ненароком, важив ╕ значив б╕льше за будь-як╕ слова. ╤ знову Югина стояла об╕ч курно╖ дороги на краю села, проводжаючи Галицького на во╓нн╕ лих╕ дороги, стоя- ла аж доти, доки й не зникла за пагорбком його тр╕ш- ки сутулувата постать.

А дороги в╕йни ╤ванов╕ Степановичу випали й справд╕ не близьк╕, були п╕ш╕ й зал╕зницею, ще й водн╕ йому випадали - з останн╕м батальйоном втрапив в╕н на Македонський фронт. "Боже, що забув я п╕д цим шпарким сонцем, - наб╕гали г╕рк╕ думки. - За що тут в чужу землю лягати, не над╕ючись нав╕ть, що на могилу бодай колись хто прийде..." А як зв╕стка доб╕- гла про жовтневий переворот у Петербурз╕, фронт почав сипатися, наче з п╕сочку, - ворож╕ солдати, зде- б╕льшого болгари, зам╕сть куль тепер супротивнику посилали газети й лист╕вки про мирн╕ переговори ╕ заклики припинити вогонь.

- Артилер╕╖ бити по вс╕х, хто т╕льки спробу╓ нав╕ть наблизитися до рос╕йських позиц╕й! - гр╕зний наказ


командування, як ╕ розпорядження висилати розв╕д- ник╕в стр╕ляти по вс╕х, хто вийде з окоп╕в, однаково не спинили братання. Врешт╕ французьке командуван- ня, яке в╕д Антанти головувало, зовс╕м зн╕ма╓ див╕з╕ю з фронта ╕ роззброю╓ ╖╖.

В╕сточка про укра╖нську незалежн╕сть докотилася до ╖хнього батальйону аж через Франц╕ю, як ╕ нечаст╕ новини про палахкот╕ння во╓нних пожеж на р╕дн╕й земл╕. Роззбро╓них солдат╕в загнали французи у вели- чезн╕ ями, обнесен╕ колючими дротами, ╕ тепер Антанта, що обсипала Ден╕к╕на щедро золотом, перед недавн╕ми союзниками, а нин╕ звичайн╕с╕нькими бранцями, поставила виб╕р:

- ╥дете воювати за Ден╕к╕на? Щасливо╖ дороги!

А хто хот╕в в укра╖нське в╕йсько, тих дал╕ тримали в просмердлих ямах, пот╕м гнали табуном працювати в каменоломнях, а вже зовс╕м затятих, хто н╕ тут каторжанином стати, н╕ за б╕лу арм╕ю не хот╕в п╕дстав- ляти голову, тих в╕дправляли довоювати в П╕вн╕чну Африку. ╤ тисяч дванадцять з друго╖ та четверто╖ п╕хотних бригад п╕сля македонського сонця ще скуш- тувати судилося африканського.

╤ван Галицький зголосився за Ден╕к╕на повоювати. Знову довга дорога додому, занудне хилитання на хвилях морських, ╕ ось в╕н припасову╓ форму поручи- ка Добровольчо╖ арм╕╖, йде в перший б╕й з уенер╕всь- ким в╕йськом. А п╕д веч╕р того ж таки дня, ще не смеркло повн╕стю нав╕ть, т╕льки взялись с╕р╕ сут╕нки, п╕дсинен╕ димом пороховим, в"юном вислиза╓ з окопу ╕ повзе до сво╖х - пом╕ж вирви снарядн╕, трупи к╕нсь- к╕ й людськ╕ (де сво╖? де чуж╕?), повзе з дивним переко- нанням, що все йому напевне удасться. Ще з убитого ╕ пошматованого, певно, снарядом ден╕к╕нця вийняв документи з кишен╕, вклавши натом╕сть сво╖, - мало як життя повернутися може, яка сила, де ╕ коли опи-

ниться в цьому сум"ятт╕, людськ╕й колотеч╕ ╕ незбаг- ненному тасуванн╕ под╕й.

Нев╕домо з яко╖ нагоди, але раптом у нап╕втемряв╕ почувся лихов╕сний посвист снаряда, той свист невблаганно близився в сизому ╕ густому пов╕тр╕ - поряд тр╕снуло й оглушливо роз╕рвалося небо, полум"я на якусь лише мить здолало сут╕нки ╕ яскра- во, аж до р╕з╕ в очах, п╕дсв╕тило все навкруги; здибила- ся пошматована земля, накриваючи Галицького груд- дям, що пов╕льно спадало...


20. ЛИХА ЗВ╤СТКА

Поштар було зам"явся, переступивши пор╕г Югини, зняв з плеча свою обчухрану сумку ╕ нер╕шуче переступав з ноги на ногу.

"╤ван", - тенькнуло серце господин╕ дому, тень- кнуло тихо, як в╕дрива╓ться бурулька у в╕длигу з╕ стр╕хи, а тод╕ пада╓ ╕ розл╕та╓ться на друзки, - як приносив листи з далеких македонських кра╖в, то ще на пороз╕ його кирзове лице, зморхле й обчухране, як та сумка, роз"╖жджалося в широк╕й, як у доброго гос- подаря ворота, усм╕шц╕.

Поштар пошелепав пом╕ж лист╕в ╕ простягнув сол- датського трикутника.

- Тут писано "Родин╕ Галицького ╤вана", чомусь не так, як дос╕, то я його вам прин╕с...

Югина хапнула листа з рук поштаря так, мов в╕н м╕г ще передумати ╕ не в╕ддати, розгорнула, поб╕гла очима:

"Пов╕домля╓мо, що пол╕г смертю хоробрих, захи- щаючи..." Дал╕ вона не побачила вже, кого мав захища- ти, бо негадана взялася тем╕нь, зв╕дк╕лясь впала рапто- ва, мов густе ╕ щ╕льне рядно похапцем хто на св╕т наки- нув, звуки кудись под╕лися, бо останн╓ т╕льки почула, як сп╕шно поштар причинив за собою двер╕, наче боявся, аби б╕да цього дому не подалася ще й за пор╕г.

Вона й сама не знала, чи спала цю н╕ч, чи просид╕ла, зац╕пен╕вши, бо пост╕ль залишалася нерозстеленою.

Спам"яталася т╕льки досв╕тком, як с╕льськ╕ п╕вн╕ загорланили навпереб╕й, витягуючи вгору щомоц╕ голови, аж п╕р"я стовбурчилося на шиях, ╕ будячи останн╕х найледач╕ших сплюх╕в.

Наступн╕ дн╕ й тижн╕ вона н╕куди ╕ н╕ до кого не ходила, на виклики теж з б╕дою не приб╕гали, бо пого- лос пом╕ж людьми, певне, в╕д поштаря п╕шов - попо- ра╓ благеньку господарку та сидить чи приляже; ╕нко- ли нав╕ть каганця несила було засв╕тити.

Село теж незвично жило, прича╖лося ╕ замкнулося саме в соб╕, оч╕куючи в╕стей, як╕ приходили одна г╕рша ╕ншо╖. Поштар, жаданий дос╕ г╕сть в кожному дом╕, тепер ставав усе част╕ше пров╕сником смерт╕, що ча╖лася у трикутниках заяложено╖ сумки. Нав╕ть обходити його стали, сахатися, наче чумного, бо похо- ронки йшли в╕д б╕лих ╕ червоних, з петлюр╕вських в╕йськ ╕ нав╕ть Махна - так уже розклав лихий час сво╖ карти, що по р╕зних краях ╕ арм╕ях порозносило односельц╕в, ╕ нер╕дко з р╕зних бок╕в окоп╕в ц╕лилися вони один в одного, односельц╕, частенько ровесники, що разом пасли кор╕в, на одному багатт╕ смажили сало ╕ разом ганяли "свинку" на вигон╕.

Так спливали дн╕, тижн╕ ╕ м╕сяц╕. Югина жила мов заведений годинник, якому треба просто вицокати сво╓ - ╕ байдуже, коли випрямиться накручена в ньому пружина.

А через п╕вроку на пороз╕ постав Купр╕ян.

В╕н не знав, що сказати, нав╕ть не прив╕тався, шапки не зняв, просто стояв ╕ дивився на розгублену Югину, котра з подивом звела було брови: а що то за химера вступила у д╕м, яко╖ не бачила дос╕ й не знала, як ╕ не знала, що сл╕д тут ╖й учинити.

- Я прийшов... - зняв Купр╕ян шапку й затнувся.

- Бачу, - кивнула головою Югина ╕ дал╕ роздивля- лася дивину.


- Я прийшов... Ход╕мо до нас... До мене, - по- сп╕шно ╕ перелякано виправив слово.

Вся кривда, що так довго й ретельно заганяла Югина в якийсь закапелок душ╕, у найдальшу н╕рку, ще й попихала ╖╖ та забуттям затикала, наче клоччям, аби не випурхнула вона ╕ не вишмигнула бодай нена- роком - вся кривда кинулася тепер в кров - Югина збуряков╕ла, хитнуло ╖╖ було; та все ж вона втримала- ся на ногах, як ╕ втрималася словом, хоч говорити ще й так бракувало сили.

- Що було, то спливло. Той... загинув, - Купр╕ян дал╕ мовчати не м╕г, як не здатен був по ╕мен╕ назвати Галицького, майже ровесника. - А ми все ж таки в╕н- чан╕...

Кров пов╕льно в╕дступала з лиця Югини, та вона все ще не чула ╕ не розум╕ла Купр╕яна, т╕льки думала, що доля людська здатна такими негаданими викрутасами заверт╕ти, таких нав"язати вузлик╕в, що й н╕гт╕в та сили забракне ╖х порозплутувати. ╤ не знайдеться гадалки ту долю забачити бодай за день, ╕ не знайдеть- ся у св╕т╕ ще мудреця ╖╖ витлумачити.

З╕брала вона нехитр╕ пожитки та й потелепала за Купр╕яном в ненависний б╕к, ╕шла, мов на в╕рьовц╕ ╖╖ тягнули, - ╕ нехай, думала, ма╓ ж колись той годин- ник вицокати ╕ розпрямитися врешт╕ пружина.


Великий князь В╕товт


21. ХТО ДОБРЕ ВОЮ╢

Здиблена в небо снарядом земля, видавалось, на мить зависла в пов╕тр╕, а тод╕ з гуркотом ╕ стогоном стала спадати вниз, засипаючи полеглих удень, наче та земля не спод╕валася б╕льше на живих сп╕вв╕тчиз-

ник╕в ╕ тепер сама хоронила мертвих. Очунявши п╕сля вибуху, ╤ван Степанович протирав оч╕ в╕д пороху та скрип╕в п╕ском на зубах, вибираючись з-п╕д завалу. Близенько ходила ота, з косою, подумав з холодним споко╓м Галицький, та промазала ще, принаймн╕ допоки... В╕н тернув долонею по щоц╕, по мокр╕й та чомусь липк╕й - то була кров, але не його, поряд лежало снарядом розтерзане т╕ло, в сут╕нках нав╕ть не розр╕знити яко╖ арм╕╖. Один раз убити тепер зама- ло, думав в╕н, пробираючись дал╕ пом╕ж вирвами й трупами.

Вже у сво╖х ╤вана Степановича довгенько розпиту- вали ╕ про весняний стр╕мкий брусиловський прох╕д, ╕ чому болгари на македонському фронт╕ так затято боронилися в╕д рос╕ян, хоч, видавалося, так не могло й не повинно статися - невисокий ╕ геть лисий полков- ник, час в╕д часу нервово протягуючи рукою по лиси- н╕, мов пригладжуючи не╕снуючу чуприну, сипав запитаннями, наче горохом, ╕нколи в╕н повторювався, забувши щось сво╓ попередн╓ чи навмисне вважав за потр╕бне тут повторитися, пот╕м вийшов на хвильку й

вернувся з╕ ще одним полковником, т╕льки куди молодшим.

А ще за к╕лька дн╕в Галицького знову до полковни- ка викликали.

- П╕дете в розв╕дку, - сказав таким тоном, мов послав його далеко кудись за провину.

- Жарту╓те, пане полковнику, - спохмур╕в оше- лешений Галицький. - Я ж п╕хота, не одн╕ чоботи у н╕й стоптав.

- А де я вам, у трясц╕ як╕й, розв╕дник╕в нашукаю, у печ╕, як млинц╕в, напечу? - скип╕в той з негадано╖ причини. - Розбуду╓те державу, то налашту╓те соб╕ оберемок р╕зних там академ╕й, ╕ розв╕дницьку при т╕м числ╕.. А зараз - кроком руш... Все потр╕бне у вас з собою - пристойний ун╕верситет, св╕т╕в не з картинок набачився, та й з лог╕кою, зда╓ться, гаразд. Нам конче потр╕бна саме зараз людина в╕д польського боку...

Дивлячись як Галицький засовався на ст╕льц╕, мов туди нев╕домий навмисник набив к╕лька цвях╕в, пол- ковник раптом зм╕нив тон, в╕н говорив дал╕ якось ображено, наче скаржився на нев╕домого кривдника, чи, принаймн╕, на власну службову долю.

- Гадаю, романтичний в╕тер у вас мав давно вив╕т- ритися з голови, коли найб╕льшою хоробр╕стю вва- жають власного лоба без страху п╕дставити п╕д чужу кулю... Сьогодн╕ добре вою╓ не той, хто вм╕╓ лиш добре з гвинт╕вки пальнути, н╕, добре вою╓ той, хто добре дума╓.

Так при Луцьк╕й м╕ський управ╕ з"явився новий арх╕вар╕ус ╤ван Галицький з╕ сво╖м молодим пом╕чни- ком.

Югин╕ писав листи ╤ван Степанович часто, писав з дороги ╕ вже зв╕дси, з-за товстих в╕ков╕чних ст╕н замку Любарта, брався за ол╕вця ╕ при л╕пшому настро╖, ╕ як


на душ╕ шкребло, та в╕дпов╕д╕ не отримав н╕ разу - так, наче т╕ листи в╕н вкидав не в поштову скриньку, а кидав, мов кам╕нця в бездонну пр╕рву, з яко╖ нав╕ть в╕длуння неможливо почути... В╕н блукав у здогадах, як др╕мучим л╕сом, ╕ вибратися з тих хащ╕в лихих думок та передчутт╕в було несила...


Печатка В╕товта


22. З ╤НСПЕКЦ╤╢Ю

Михайло постав у луцькому т╕сненькому каб╕нет╕ Галицького як видиво, яке т╕льки х╕ба може приснити- ся: ╤ванов╕ Степановичу аж оч╕ протерти хот╕лося.

- Ввважай, прибув з ╕нспекц╕╓ю, - см╕явся Василюк з╕ спантеличеного неспод╕ванкою товари- ша. - Пап╕р уже пред"явити чи пот╕м?

Вони обнялися, Галицький все прицмокував в╕д ут╕хи такою негаданою зустр╕ччю.

- Швиденько балакай про сво╖ рев╕зорськ╕ д╕ла, бо п╕демо об╕дати, - не давав Василюков╕ спокою госпо- дар.

По об╕д╕ вони попорали сво╖ справи в банку, у собор╕ зустр╕лись з владикою, оглянули тутешню друкарню, де Луцька м╕ська управа друкувала гривн╕, ╕ тепер спо- к╕йн╕ше вже йшли вулицею мимо магазинчик╕в ╕ кав"ярень, де люд юрмився та копошився у звичних сво╖х заморочках - наче й не було в╕йни, що бабахка- ла ╕ палахкот╕ла зл╕ва ╕ справа, попереду й позаду, х╕ба небо ╕ земля п╕д ногами були ще спок╕йн╕шими.

- В ц╕кавий час ми живемо, - знайомив Га-лиць- кий з м╕стом. - Ця вулиця за п"ять-ш╕сть останн╕х рок╕в вже втрет╓ м╕ня╓ сво╓ ймення. Була Шосовою, у в╕йну св╕тову перехрестили на ╕мператора Миколу ╤╤. Зараз звемо Головною, але як п╕де отак життя, то за стол╕ття ще п"ять назв перейме.


103


╤ван Степанович майже вгадав: вулиця справд╕ за те стол╕ття м╕няла сво╓ ╕м"я дев"ять раз╕в, кожен новий загарбник хапався перехрестити на св╕й копил.

- А зна╓ш, я побував недавно в тво╓му сел╕, - н╕ з сього н╕ з того згадав Михайло. - Югина дос╕ не в╕да╓, що ти живий. Як ╕ б╕льш╕сть с╕льчан, пов╕рила похо- ронц╕. Тепер то звична б╕да, мало не щодня як не в одному м╕сц╕ села, то в ╕ншому зрива╓ться голос╕ння ╕ крик ж╕ночий.

Якась п╕дозра ворухнулася в думц╕ ╤вана Степано- вича, як скрадлива миша в темн╕й к╕мнат╕, черконули його товаришев╕ слова: нащо в╕н серце йому бунту╓, нащо йому ч╕пати те, куди ╕ншим зась зазирати... В╕н на Михайла раптово озлився, хоч розум╕в, що тому болить без фальш╕, без пустопорожнього вдавання ╕стинного товариства, для чемност╕ ╕ для годиться, але нав╕що йому ятрити те, що й без нього ни╓ ╕ судомить?

- Це ти навмисне при╖хав? - штриконув мстиво, з неприхованим н╕ на мачине зерня роздратуванням.

- Так вийшло, - крутнувся було сперш Михайло, а тод╕, вп╕ймавши зелен╕ ╕скри в його колючих очах, бубухнув, як голяком в ополонку. - Навмисне. Не буду брехати, за тобою вона тужить ╕ дос╕.

Галицький м╕г насварити Василюка як заманеться, т╕льки не здатен був образити холодним, як вуж передзимно╖ пори, "а яке тво╓ д╕ло".

- Облиш, - опустив голову. - Там болить... На╖жачен╕, вони стояли один проти одного, як гля-

нути збоку, готов╕ схопитися за петельки.

- Облишмо, Михайле, - в очах Галицького тепер читалося швидше благання людського прощення, бла- гання простою мовчанкою облегшити б╕ль, що дос╕, тихо лиш ниючи, ще чемно поводив якось себе, а тепер, розворушений, озвався на повну силу - ╕ не мав б╕льшо╖ сили Галицький здолати його.


104

- Не облишу, сам за сво╓ щастя постояти пови- нен, - Михайло знав, що то жорстоко, в╕н т╕льки хот╕в п╕д╕брати ту м╕ру жорстокост╕, яка б здолала й зламала оп╕р природно╖ душевно╖ дел╕катност╕ - в ╕нших випадках, може, й ╕стинно╖ та присущо╖ людин╕ порядн╕й, а тут, радше, забобонно╖, надумано╖, на його розсуд, яко╖сь неправильно╖, а тому й неправедно╖.

- А ти про не╖ подумав? - Михайло знайшов-таки у соб╕ в╕двагу п╕ти на жорсток╕сть крайню, гостру, як х╕рург╕чний н╕ж.

Галицький не здужав нав╕ть уже в╕дказати, т╕льки дивився поглядом, як дивиться на мисливця ним смертельно поранений зв╕р - або добий, або дай в╕д╕й- ти у споко╖.

Але Василюк був уже по той б╕к порога в╕дваги, перебоявся завдати йому нового болю, мало того, десь ворушилася в нього на думц╕ п╕дказка, що саме зараз той б╕ль може стати ╕ найпершими, ╕ найкр╕пшими л╕ками.

- Як себе не шкода, то нема в тебе права робити ╖╖ нещасною.

Галицький т╕льки головою скинув, як спросоння скинеться, бува╓, ненароком заснула людина.

- Краденим ще н╕хто не розжився, об╕краденим чужим щастям ╕ я не розбагат╕ю. А може, ╖й з Купр╕яном добре? Вони в╕нчан╕, може, доля ще ╖м не скупитиметься...

╤ван Степанович десь в╕дчував товаришеву правоту, але так слабенько, мов кр╕зь шинелю вогонь багаття. Житт╓вий досв╕д п╕дказував йому чинити чомусь ╕нак- ше, так, як в╕н чув колись в╕д знайомих ав╕атор╕в жар- т╕вливу, але часто досить мудру ╖х припов╕дку: як не зна╓ш що робити - не роби н╕чого. В╕н, зв╕сно, не був зак╕нченим ╕ завершеним фатал╕стом, на в╕йнах з в╕рою в сл╕пий фатум в╕н просто не вижив би, але тут


105


геть ╕нша петрушка, тут справд╕ треба сповна покла- стися на писане цими похмурими зимними небеса- ми - ╕накше горе нако╖ть ╕ соб╕, ╕ Югин╕.

- Ти дитина, ╤ване. Я тод╕ сам до Югини по╖ду, - Михайло не мав що втрачати б╕льше.

В╕н сказав ╕ пошкодував вперше за всю розмову, зиркнувши на товариша, ╕ вперше засумн╕вався в сво╓- му прав╕ вказувати комусь звивини й напрями чужо╖ дол╕ - бо хто в╕н такий? Що може в╕н знати - мураха др╕бна, геть м╕зерна й н╕кчемна, - що в душах ╕нших людей ╕ що ╖м належить пройти, пережити, зазнати випробувань ╕ страждань? Чи ма╓ п╕д н╕гтем бодай того права вир╕шувати за когось, з височ╕н╕ гордин╕ власно╖ вказувати - то ж не височ╕нню виявитись може, а впадиною, гр╕ховною пр╕рвою...

Б╕льше вони до ц╕╓╖ розмови не поверталися, а досв╕тком Василюк в╕д"╖хав назад у Ки╖в.


23. У ТРИКУТНИКУ

По Михайловому в╕д"╖зд╕ ще довго Галицький пере- кидав у думц╕ мету товаришевого вояжу - чи й справд╕, як спересердя штрикнув, опов╕сти йому хот╕в про село та Югину, чи просто начальство ╤вана Степановича вир╕- шило ще раз накинути оком на його роботу.

А з тим начальством у Галицького не все ╕ не завжди ладилося, чого гр╕ха та╖ти, ╕нколи бракувало в нього витримки перемовчати несправедлив╕сть чи нав╕ть прис╕кування. Заробив на гор╕хи в╕н минулого разу, як невдало пояснював переб╕г сл╕дства. В╕н було взяв- ся допов╕дати про перестороги, чому дос╕ не розсл╕ду- вано справи про появу надлишково╖ гривн╕, яку замов- ляла м╕ська управа, та полковник, невисокий ╕ нав╕ть не сивий, а весь б╕лий, мов йому голову хто борошном обсипав, уколов його крижаним поглядом.

- Балачки, як сл╕д не займа╓теся.

Ледве з╕брався Галицький на слово у захист, як йому не дали й спам"ятатися.

- Ви просто соб╕ влаштували спок╕йне життя, - в╕д очей полковника посунуло холодом, як низом кр╕зь навст╕ж прочинен╕ двер╕ в лютневу стужу, х╕ба т╕льки пара клубами не котилася в╕д земл╕. - Молод╕й держав╕ тиху п╕дл╕сть чинять серед б╕лого дня, а ви соб╕ там по кав"ярнях можете ошиватися!..

В╕н слухав, виструнчившись, ╕ ледве стримував себе. Галицький знав, що за жорстк╕сть полковника


107


ц╕нували, в╕н нав╕ть сам якось нахвалявся, що с╕мнад- цятеро в╕ддав п╕д суд, а восьмеро п╕д трибунал, але й так само знав, що ╕ в св╕тову, ╕ в уенер╕вськ╕ часи пол- ковнича нога р╕дко ступала дал╕ штабного порога. Але Галицький не м╕г знати, що кр╕м схожих поточних зустр╕чей, в╕н матиме ще дв╕, як╕ в╕н вкарбу╓ у пам'ять.

Як виб"ють ден╕к╕нц╕ петлюр╕вське ╕ галицьке в╕й- сько з Ки╓ва, а чотирнадцята арм╕я червоних про- рветься через Ольгоп╕ль ╕ Сквиру до Житомира, в╕д- ступатимуть вони на Под╕лля, а згодом ще й на Во- линь - б╕ла рос╕йська арм╕я натисла з п╕вдня, червона рос╕йська арм╕я з п╕вноч╕ й сходу, польськ╕ в╕йська з заходу, а ще близилася нев╕дпорно холодна зима. Хтось ╕шов по сн╕гу в черевиках, з яких гол╕ св╕тилися пальц╕, в багатьох просто ганч╕р"ям обмотан╕ ноги, тиф косив останн╕ ряди швидше кулемет╕в разом з гвинт╕вками.

Галицький бачив, як знеможен╕ й хвор╕ падали в сн╕г, хтось благав пристрелити, та мимо проходили побратими, ховаючи оч╕ й стиснувши зуби, вони в╕д- верталися, аби бодай поглядом не зустр╕тися... Ще багато мине зим ╕ весен, доки ╕сторики ту б╕ду наре- чуть трикутником смерт╕. В╕н ╕шов ╕ думав, чи знати- муть згодом на ц╕й земл╕ про тих, хто лишився в сн╕- гах, чи оц╕нять ╖хню жертовн╕сть - вони ж не п╕шли десь чуже заграбастати у чужих краях, в останн╕х предсмертних судомах вже вихолонулими й скоцюрб- леними пальцями, п╕д зм╕шаним з кров"ю сн╕гом, вони гребонути могли х╕ба востанн╓ ту землю, яку орали й боронували, що д╕тям, доглянуту, хот╕ли лишити. ╤ якщо знатимуть ╕, чого доброго, поц╕нують нав╕ть, то чи не протринькають у чварах, як вже бувало, бриз- каючи слиною один на одного, не профукають ╕ не про- циндрять те, за що такою монетою плачено - ту моне-

ту не викопати десь ╕з найглибших копалень, не про- с╕яти ╕ не пров╕яти, не промити у проточн╕й р╕чков╕й вод╕, не виплавити нав╕ть у найгаряч╕ших печах; вона т╕льки раз дарована ╕ розм╕ну не п╕дляга╓.

То вже пот╕м йому розкажуть про лист Петлюри в М╕жнародний Червоний Хрест "в ╕м"я людяност╕ ряту- вати укра╖нських молодих людей" ╕ про несп╕шну в╕д- пов╕дь з Бухареста, що "мають вони найперш рятува- ти ден╕к╕нц╕в". А ще колись Галицькому покажуть коп╕ю допов╕д╕ головного л╕каря УГА Бурячинського:

"Наша арм╕я вже не схожа на в╕йсько, це вже й не л╕карня, але мандруючий склад труп╕в". Але цей мандр╕вний склад, без набо╖в ╕ медикамент╕в, без одягу та ╖ж╕, на подив супротивник╕в ще боронився в╕дчай- душно, закопуючись в землю й сн╕ги, мов зв╕дти брав невидиму й незнищенну силу, боронився водночас проти трьох ворог╕в, кожен з яких окремо був несп╕в- м╕рно дужчим.

Чого ж воно так, думав Галицький, д╕╓ться на б╕ло- му св╕т╕, що живий народ ма╓ ще комусь доказувати, що в╕н таки насправд╕ живий... Консул Франц╕╖ Енно може соб╕ наприк╕нц╕ листопада в╕с╕мнадцятого ски- нути з губи зверхн╓: "Укра╖на не мала н╕коли власно╖ ╕стор╕╖, н╕ нац╕онально╖ окрем╕шност╕". Призабув, певне, поважний консул, що отак в╕с╕м стол╕ть з поло- виною одна киянка п╕дписувала документи державн╕ в╕д ╕мен╕ його кра╖ни, бо тутешн╕й король вм╕в т╕льки хрестики ставити, римськ╕ папи Миколай ╤╤ ╕ Григор╕й V╤╤ писали до не╖ листи ╕, знаючи доброту ╖╖ та побож- н╕сть, просили вплинути на свого неосв╕ченого чолов╕- ка, а на ╢вангел╕╖ з берег╕в Дн╕пра вс╕ корол╕ присяга- ли аж по 1793 р╕к. Велемудра Антанта, мов картярсь- кий пасьянс на стол╕, робить сво╖ розкладки: як пере- може Колчак з Ден╕к╕ним, то в╕ддамо зах╕дноукра╖нсь- к╕ земл╕ до ╓д╕но╖ ╕ н╓д╓л╕мо╖, а як програють ц╕ дво╓,


немов у п╕дкидного дурня, то хай в╕д╕йдуть т╕ земл╕ польськ╕й держав╕. Американський В╕льсон, з чужого голосу й соб╕: укра╖нське питання ╓ частиною загаль- норос╕йського.

То що ж тод╕: увесь св╕т винуватий, т╕льки ми, шмаркат╕, вс╕ма скривджен╕, ма╓мо в чуж╕ руки диви- тись благально? Н╕, Йване, думав Галицький, доки ╓ ще т╕, як╕ в закривавлених сн╕гах лежать в тебе за спи- ною, ╕ т╕, що зраненими ногами, в ганч╕р"я обмотани- ми, поряд з тобою ступають, не будемо у жмен╕ чуж╕ зазирати заздр╕сно, як не тепер, то в четвер сво╓ м╕сце п╕д сонцем здобудемо...

А може, взагал╕-то несусв╕тня дурниця - под╕лили- ся там на кра╖ни як╕сь та народи, т╕льки чубляться з того та горлянку одне одному р╕жуть, мовами р╕зними, як парканами, в╕дгородилися, може, колись постане ╓дина мова на всенький св╕т, китайська там чи англ╕й- ська, рос╕йська чи ╕нша яка... Мо", й таке колись ста- неться, думав Галицький, т╕льки чомусь Творець не посадив одн╕ баобаби в╕д Гренланд╕╖ до екватора, чи т╕льки сосну або кактуса, чомусь дарував розма╖ття, аби т╕шитись ним. Так ╕ люди, колись згадуватимуть в╕йни, як тяжкий сон у тифозн╕й гарячц╕, прощення вза╓мне й примирення неминуче прийде - ╕ житимуть тод╕ як добр╕ сус╕ди, що, напрацювавшись, в гост╕ одне до одно- го на вечорниц╕ заглянуть; просто треба згадати Того, кого п╕д пекельним полуденним сонцем цвяхами до нашвидкуруч витесаного хреста прибивали...

А хто в╕н такий в цьому св╕т╕? Просто м╕зерна крап- лина в бурхлив╕й ╕ стр╕мк╕й р╕ц╕, п╕щина у велик╕й, аж губляться в хмарах вершини, гор╕, пташка др╕бна, щупленький горобець з-пом╕ж неймов╕рно строкатого пташиного розма╖ття? Хоча...

Хоча трапився з ним якось курйозний випадок, коли справд╕ доля могла залежати в╕д звичайн╕с╕нько-

го, с╕рого ╕ розкуйовдженого горобця. В передг╕р"╖ Карпат в╕н мчав ╕з донесенням у частину, донесенням, в╕д якого залежав б╕й ╕ життя багатьох. Раптом на кам"янист╕й дороз╕, над чималеньким урвищем, у машин╕ щось зашкреготало ╕ загарчало, авто потягну- ло до краю урвища, та не розгубився шофер ╕ встиг останьо╖ мит╕ все ж загальмувати.

Машина спинилася, але л╕ве передн╓ колесо завис- ло над пр╕рвою, вони сид╕ли удвох ╕з шофером, мов закам"ян╕л╕, боячись поворухнутися - Галицький мав ще якусь над╕ю вправо вистрибнути, а шофер - н╕яко╖.

Машина спинилася сперш, а тод╕ щось збулькнуло ╕ авто похилилось вперед, де внизу, у долин╕, ледве вид- н╕лося село з маленькими, мов ╕грашковими, хатками, ╕ такою ж ╕грашковою церковною дзв╕ницею. Хитнулось авто - ╕ кров погуст╕шала в них у жилах, але знов назад колихнулося, ╕ знову хилилось було вперед у долину...

- Не ворушитися! - не сказав, радше прошип╕в Галицький. - Бензин у баку хилита╓ться й розгойду╓ машину...

Вони не знали нав╕ть, що вд╕яти, могли т╕льки незрушно чекати ╕ спод╕ватися на випадок. ╤ тут, на б╕ду, де не взявсь горобець ╕ вс╕вся якраз на капот╕ авто, наче й м╕сця ╕ншого навкруг бракувало, вс╕вся й здивовано вертлявою гол╕вкою роззирнувся та поход- жати почав, весело так ╕ п╕дстрибцем. Знову авто стало хилитися в небезпечний б╕к, чи в╕д того розкуйовдже- ного горобця, чи т╕ п╕дскоки пташин╕ наклалися на колихання пального у бензобаку, т╕льки заворожено обо╓ дивились на пташку, боячись поворухнутися, нав╕ть дихнути глибше остер╕галися, бо тепер в╕д ц╕╓╖ мало╖ ╕ вертляво╖ ╕стотки залежало: жити ╖м дал╕ чи н╕? На щастя, к╕нний заг╕н наздогнав ╖х, ╕ п╕д см╕шки-


пересм╕шки б╕йц╕в обох визволили врешт╕ з негадано╖ халепи. Галицький дос╕ не знав, що ж то було - нещасний запилюжений горобець мало не вкоротив ╖м в╕ку, чи навпаки, став рятувальником ╖хн╕м, бо, заво- рожен╕, вони мимовол╕ облишили задумку вистрибну- ти ╕з небезпечно╖ автомашини... Надто все в цьому св╕т╕ зв"язано ╕ переплетено, на долю людську може вплинути нав╕ть мала пташина.

╤ хто ж в╕н насправд╕ на цьому гр╕шному св╕т╕?

Н╕коли не мав в╕н наполеон╕всько╖ гордин╕, зате мав тверде переконання, що доля сама п╕дкаже, де браку- ватиме його в потр╕бному м╕сц╕ ╕ в потр╕бний час. А ще Галицький знав, що така краплина, як в╕н, може т╕ль- ки стр╕мко нестися разом ╕з йому под╕бними, а як вилетить ╕з бризками з того потоку, то враз випару- ╓ться чи просякне у нев╕дь кр╕зь прибережний п╕сок.

А полковника ╤ван Степанович уже побачив ╕ вп╕- знав на краю под╕льського села, як той посп╕хом с╕дав у машину. Галицький п╕дб╕г, спотикаючись, випаць- каний ╕ знесилений, та здужав видихнути лише к╕лька сл╕в:

- Там б╕да на л╕вому фланз╕... Нема зв"язку... Хоч трохи набо╖в...

Полковник т╕льки долонею штовхонув пов╕тря, мов в╕дпихався в╕д нього самого.

- Гаразд, гаразд, пот╕м...

╤ востанн╓ побачив полковника Галицький, як дове- лося йому в склад╕ делегац╕╖ за дорученням зверхник╕в вести переговори з польськими парламентарями - таки пасувала польська форма полковников╕, що пред- ставляв тепер у перемовинах ╕ншу сторону, в╕н вида- вався нав╕ть струнк╕шим; вони вп╕знали одне одного, але нав╕ть не зн╕тився той, лише ковзнув мимох╕дь поглядом, мов по обмерзлому дереву.

Але то було вже пот╕м, пот╕м, пот╕м...


24. З ТОГО СВ╤ТУ

В╕н нав╕ть зрад╕в цього разу, що його викликають у Ки╖в: чого гр╕ха та╖ти, траплялося, смикали ╕нколи в справах, про як╕ й без втрати часу на дорогу можна було просто спец╕альною депешею спов╕стити. Галицький ви╖хав на два дн╕ ран╕ше, в╕н конче хот╕в зустр╕тися з Василюком. Михайлов╕ донесення про золотовалютний запас колишньо╖ ╕мпер╕╖ його неабияк ц╕кавили, так╕ кошти могли додати сили рос╕йськ╕й агентур╕ не лише на сход╕ чи в центр╕, а й тут, на заход╕, позначитися - таке в╕дчуття в нього було.

Уже п╕д Ки╓вом, в╕дганяючи думки про Югину, виштовхуючи ╖х, як непрошеного гостя за пор╕г, в╕н раптом зрозум╕в, що не здатен б╕льше в╕д них борони- тися; то було геть соб╕ марною зат╕╓ю, бо вигнана ╕ ви- пхана втришия бол╕сна згадка безцеремонно ╕ немину- че верталася дивовижним чином назад ╕ шкрябала душу так, як ложка об ст╕нку порожньо╖ каструл╕. З листа, що прийшов ╕з села, Галицький знав, ще ран╕- ше нав╕ть Михайлового при╖зду, про Югинине повер- нення до Купр╕яна. Чому вона так вчинила, ╕ що в нього, власне, було?

Мимов╕льне захоплення, яке розтануло, як випад- ковий перший сн╕г ще не п╕зньо╖ осен╕, а можливо, вона просто його пошкодувала, доглядаючи нем╕чного ╕ безсилого, як може шкодувати ж╕нка, нав╕ть точн╕-


ше - мати, шкодувати зовс╕м чужу дитину; вона просто помагала вишкрябатися ╕ видряпатися з-над пр╕рви небуття ╕ смерт╕; то часто властиво для ж╕ночого сер- ця - робити добро до останнього, под╕литися останньою крихтою н╕жност╕ та душевного тепла. ╤ то зовс╕м н╕чого серйозного, справжнього в них не було, просто випадок, лише в якусь мить ╖м стало затишно обом, двом подо- рожн╕м, стомленим на тих дорогах, - отак зв╕в ╖х випа- док, його хвороба, ╕ роз╕йшлись назавжди за невидимим приписом суворо╖ ╕ невблаганно╖ дол╕.

Можливо, в╕н чимось образив Югину в якомусь лист╕, ненароком, не в╕даючи нав╕ть сам, боляче чер- конув необачним словом? Але ж, принаймн╕, мала б в╕дпов╕сти, в╕дписати бодай п╕сля першого листа... Ота ложка, що шкрябала ╕ п╕двискувала по ст╕нц╕ порожньо╖ олив"яно╖ каструл╕, все не втомлювалася шкрябати ╕ терзати його змерзлу душу, що з╕бгалася й з╕щулилася в маленьку грудку. А може, навпаки, то в╕н винуватий, що не хоче поборотися за сво╓ щастя, слинявий тюхт╕й, який над╕╓ться т╕льки на готове: те готове доля ма╓ йому п╕днести спеченим ╕ засмаженим на гарному блюдечков╕. Галицький не вважав себе боягузом, траплялося на р╕зних фронтах п╕дн╕мати сво╖х в атаку, вставати першим тод╕, коли в сус╕дн╕й рот╕ бодай на вершок не могли голови п╕дняти, приби- т╕, пришит╕ й приклепан╕ до земл╕ посвистом ╕ виц- вьохкуванням густого вогню: в╕н таки знаходив тод╕ силу в соб╕ ╕ти. З"ясову╓ться, куди несп╕вм╕рно б╕льше в╕дваги може знадобитися, коли сл╕д сво╓ почуття захистити, таке кволе й безпом╕чне, як щойно наро- джене кошеня, об╕гр╕ти його та прихистити.

Стривай, говорив сам соб╕ Галицький, чи не дума╓ш, голубе, ти т╕льки про себе, хай нав╕ть св╕тле ╕ чисте оте почуття, але ж т╕льки тво╓, можливо, его╖стичне, а чи не спробувати тоб╕ глянути на ╖хн╕ стосунки очима

Югини, чи таке саме у не╖ в душ╕, чи ╕нше - ╕ тод╕ в╕н заз╕ха╓ просто на чуже щастя ╕ чужий маленький, але т╕льки ╖хн╕й св╕т. Чи ма╓ в╕н право на грабунок чужого, ще й такого тенд╕тного й дел╕катного, невагомого ╕ невидимого, яке сантиметром не зм╕ря╓ш ╕ на долон╕ не зважиш...

В╕н никався думками, немов глупо╖ ╕ безпросв╕тно╖ ноч╕ в густому л╕с╕, тикався в один б╕к ╕ в ╕нший, та всюди у чорн╕й мряц╕ здогадок ╕ вигадок неминуче натрапляв лише на гостряки зустр╕чних запитань, на як╕ не ╕снувало, принаймн╕ в╕н не мав, в╕дпов╕д╕.

Якась незнайома сила почала штовхати його на немислимий, неможливий ╕ незд╕йсненний крок - в╕н ма╓ побачити Югину. Побачити лише на одну мить, на м╕зерну частку хвилини чи нав╕ть секунди, просто заглянути в оч╕. ╤ванов╕ Степановичу видавалося, що нав╕ть то╖ мит╕ йому стачало б, аби отримати таку жалку ╕ пекучу для нього в╕дпов╕дь. Оч╕ людськ╕, в╕н був переконаний, здатн╕ розпов╕сти несп╕вм╕рно б╕ль- ше, н╕ж людськ╕ слова, прудка думка людини встига╓ почуття митт╓во вдягнути в одежину лукавства, вири- ва╓ться слово, яке хочуть ╕нш╕ почути або лише виг╕д- не сам╕й людин╕, ╖╖ его, нав╕ть тод╕, коли вона сама не пом╕ча╓ - оч╕ ж ╓ в╕концем у внутр╕шн╕й недоступний св╕т, через них лише можна видивитися правду душ╕.

╤ в╕н таки подужав сам себе, до начальства Галиць- кий ви╖хав ╕з запасом - бодай на ту вир╕шальну хвилю, але в╕н зазирне у в╕ч╕ Югини.

Галицький уперше в житт╕ проминув р╕дний д╕м, лише оком накинув на заметен╕ зав╕рюхою сх╕дц╕, на як╕ подавно ступала людська нога; т╕льки невсипущ╕ горобц╕ ледь пом╕тн╕ хрестики лапок полишили на тому сн╕гов╕, незайманому ╕ незрушному - кинув оком ╕, тамуючи кольку в душ╕, що низонула раптово й безжал╕сно, в╕двернувся й дал╕ ╕шов.


Уперше п╕сля дитячих л╕т в╕н переступив пор╕г Купр╕яново╖ хати, нав╕ть сн╕гу з чоб╕т не оббив, пере- ступив ватяними ногами, такими тяжкими, мов до них поприв"язував хтось по добряч╕й каменюц╕. Обидв╕ ж╕нки були у хат╕, свекруха, хекаючи, с╕кла буряки, а Югина рогачем у п╕ч чугун ставила. А як глянула Югина на гостя, то так ╕ зац╕пен╕ла з рогачем у руках, мов рекрут ╕з рушницею напоготов╕.

- Ти?.. Ви?.. З того св╕ту? - запикала ╕ замовкла.

Свекруху теж правець ухопив, т╕льки не було в ╖╖ погляд╕ того жаху, що у нев╕стки.

- Принесла нечиста... - прошелест╕ла старими вустами, як сухий сн╕г шелестить у водохрещенський мороз поверх учерств╕лих ран╕ше уже намет╕в.

Вони стояли одне проти одного, вона з рогачем, що прикле╖вся до долонь ╕ не м╕г уже, видавалося, до в╕ку в╕дкле╖тися, ╕ в╕н з необтрушеним сн╕гом на плечах; в╕н бачив, як тане в очах Югини той перший жах, пов╕льно так тане, мов принесений сн╕г на одяз╕, нато- м╕сть з"явля╓ться б╕ль, здивування, десь пов╕льно, з неймов╕рно╖ далеч╕н╕ засв╕тилася ╕ набирала сили ╕скорка, яку в╕н бачив уже один раз, коли проводжала вона його з села, ╕ яку пов╕к не забуде; Югина не зру- шила з м╕сця, але все ╖╖ ╓ство враз ожило, як по весн╕ ожива╓ дерево, ╕ те життя уже чутне ще до появи пер- шого листя.

- А похоронка? - видихнула, на б╕льше не здужа- ла сл╕в.

- Довго розказувати, - Галицький ╕ не потребу- вав, власне, сл╕в, в╕н уже в очах ╖╖ прочитав те, чого сюди йшов, заради чого картав ╕ мучив себе, ятрив, немов кислотою, сумл╕ння; в╕н безпомильно вичитав правду душ╕, ╕ писана вона була ч╕ткими л╕терами.

Раптом здогад в Югини змайнув, як блискавиця далека край неба у надвеч╕р"╖, рогач╕ врешт╕ в╕дкле╖-

лися в╕д долонь ╕ впали, а сама вона р╕зко повернулася до свекрухи:

- Ви знали?! Бога ради, скаж╕ть правду хоч раз у житт╕: ви знали?

Правець облишив нарешт╕ свекруху, ╕ кинула вона, мов жменю розпечених м╕дяк╕в на сн╕г:

- Стиду в тебе не було ╕ не буде...

Танув ╕ шкварчав той сн╕г п╕д розпеченими м╕дяка- ми.

- Збирайся, - тихо сказав Галицький. - Б╕льше я тебе тут не залишу.


25. ЗБУРЕНИЙ КИ╥В

╤ван Степанович з Югиною добрались до Ки╓ва з б╕дою навп╕л, ╕ Галицький з полегшенням, аж голосно хухнув, мов сукувате пол╕но перерубав, скинув з плеча на п╕длогу важкуватий вузол з пожитками - добре, що Василюк жив на околиц╕, в комерц╕йному будинку купця Гальперштейна.

Михайла застали не самого, на диван╕ розс╕вся, роз- кинувши широко руки, мов з╕брався пливти на спин╕, Сазонов: забачивши прибульц╕в, в╕н усм╕хнувся звич- ною сво╓ю усм╕шкою, яка починалася з невеличкого для такого широкополого обличчя рота, а тод╕ розпли- валася кругами все ширше, як по вод╕ п╕сля кинутого каменя, тлустим лицем Григор╕я.

- Гостям завжди рад╕, - похмуро, на противагу Сазонову, прив╕тався господар. - От т╕льки час для гостини не найкращий. Прорвалися в╕йська Антоно- ва-Овс╕╓нка, ось-ось перш╕ частини червоних ув╕йдуть у м╕сто.

Вони не встигли нав╕ть чай, нашвидкуруч запаре- ний Михайлом, допити, як стр╕лянина, що чулася дос╕ поодаль, раптом стала зовс╕м близькою, а вулицею, з вистуком к╕нських копит, як швидк╕сного потяга на стиках рейок, стр╕мко промчав перший заг╕н к╕нноти. Другий заг╕н уже йшов швидкою риссю. К╕ннотники в р╕зношерстому одяз╕, але вс╕ в шапках з перев"язани-

ми навск╕с червоними стр╕чками, сторожко роззира- лися по боках.

Михайло з Григор╕╓м ╕ Галицький з Югиною в╕дсту- пили крок в╕д в╕кна, бо в зайву ц╕кав╕сть ще пальнути можуть, ╕ мовчки вглядалися в обличчя людського валу, мов там дивом якимсь можна вичитати, що несе з собою цей обшарпаний, утомлений ╕ голодний вал. Раптом з даху будинку навпроти хряснув, як зламана суха г╕лляка, одинокий постр╕л - ╕ крайн╕й вершник посунувся та впав на брук. Передн╕й ╕з колони, очеви- дячки, командир, рвучко крутнувсь на кон╕, гаркнув два слова - ╕ з десяток вершник╕в зламали стр╕й, сп╕- шилися ╕ метнулись до найближчих будинк╕в.

Людей виганяли в подв╕р"я у ч╕м застали, хто встиг накинути пальто чи кожушка, а хто й н╕, Михайлов╕ з гостями теж опиратися не випадало - десятк╕в зо три мешканц╕в двох найближчих будинк╕в вже тупцяли на св╕жому, лише трохи поцяцькованому чорними крап- ками вуг╕льно╖ саж╕ з димар╕в, вран╕шньому сн╕гов╕.

Дво╓ червоноарм╕йц╕в вийшли наперед ╕ наказали спантеличеному ╕ стривоженому людов╕ вишикувати- ся в ряд.

- На ваших очах вбили нашого товариша. То постр╕л у революц╕ю, ╕ вбивця буде покараний. В╕н ма╓ з╕знатися сам.

Вигнаний люд з теплих дом╕вок на лютневий сн╕г люд брали дрижаки, але не т╕льки й не ст╕льки в╕д холоду, як в╕д лихого здогаду, нащо ╖х тут морозять.

- Чужий не стр╕ляв, - в╕в дал╕ червоноарм╕╓ць. - Якщо сам не з╕зна╓ться - ма╓те ви назвати. ╤накше кожен п"ятий буде розстр╕ляний - на роздуми три хвилини.

"Це ж треба було ст╕льки дор╕г в╕йни намотати, щоб ось так по-дурному, випадком влипнути", - м╕зкував у пошуках виходу ╤ван Степанович, поправляючи


пальто на плечах Югини, - вишикуван╕ сперш у ряд люди з холоду стали тулитись одне до одного, збива- лись до гурту; можливо, так п╕дсв╕домо ряту╓ться в час небезпеки овеча отара.

Галицький дивився, як перегиркуться, посп╕шаю- чи, червоноарм╕йц╕, ╕ ковтав г╕ркоту негадано╖, непе- редбачувано╖, сл╕по╖ яко╖сь б╕ди. Тут вагань не було, кожен п"ятий мусить втрапити п╕д страшну л╕чилку ╕ буде розстр╕ляний. Може втрапити в╕н або друз╕, а може, що найстрашн╕ше, т╕льки вона... ╤ вперше за багато рок╕в страх др╕бними холодними голками взяв- ся поколювати спину: невже доля на таку п╕длу вигад- ку здатна - спершу дарувати Югину, подражнитися просто, мов ╕з хлопчака, ╕ знову в╕д╕брати, а в╕н ма╓ стояти отак, безпорадний, нав╕ть не в╕даючи, що може вчинити. Бо не встигне в╕н, нав╕ть якщо ризикне, перестр╕ляти вс╕х, зате напевне тод╕ ╖х не т╕льки з Югиною й друзями, а й весь переб"ють цей люд, що трясеться в╕д холоду й страху поряд ╕з ним на моро- з╕ - хто в п╕джачку, а хто в блузц╕, хто встиг узутися, а хто в к╕мнатних капцях, як бусел у приморозки, переступа╓ з ноги на ногу - ╕ тулиться ╕нстинктивно одне до одного безпорадною ╕ нажаханою отарою.

А ще б╕льше страху доп╕кало чомусь в╕дчуття про- вини, незрозум╕ло╖ ╕ непоясненно╖, хоч розум казав, що не ма╓ в╕н у чомусь соб╕ дор╕кнути, не дано людин╕ знаття наперед н╕ на день, н╕ на частку секунди.

Тим часом червоноарм╕йц╕ шикувалися, ╕ наперед вийшов один, певне, старший.

- Готуйсь! - як виляск, почулась команда, ╕ б╕йц╕ затр╕щали-заклацали, перезаряджаючи, затворами.

А може, в╕н справд╕ винен, т╕льки не зараз, а ще навесн╕ в╕с╕мнадцятого, коли в нього була змога впри- тул, з к╕лькох крок╕в, нав╕ть вельми не ц╕лячись, поквитатися з Антоновим-Овс╕╓нком. ╤ тод╕ не прийшов

би саме цей заг╕н, а як був би - то ╕нший ╕ в ╕нший час, ╕ не стояли б Югина та його друз╕ отут п╕д приц╕лом, саме так ╕ саме в даний момент цього б не трапилося.

Тод╕, навесн╕ в╕с╕мнадцятого, ще й р╕лля п╕д плугом не вся зачорн╕ла, заслали Галицького в полк Махна, той полк саме вв╕йшов у другу революц╕йну арм╕ю Антонова-Овс╕╓нка. Спершу стояли вони в охорон╕ у Чадлин╕, що п╕вн╕чн╕ше Гуляйполя, але в середин╕ кв╕тня полк збунтувався - лихов╕сними сухов╕ями неслися пожеж╕ й грабунки багатших селянських под- вориць, садибу заможного землевласника Класека обдерли до липки ╕ вбили самого господаря, натом╕сть у н╕й утворили "зразкову анарх╕стську комуну". У час, коли з вор╕т, важко постогнуючи букшами, викочувалися селянськ╕ вози з зерном на пос╕в, з╕ зраз- ково╖ комуни викочувалася серед б╕лого дня, споти- каючись ╕ п╕дгикуючи, лише п"яна п╕сня.

Полк, що складався з демоб╕л╕зованих солдат ще царсько╖ арм╕╖, тобто селян здеб╕льшого, не стерп╕в, таки збунтувався ╕ визнав Центральну Раду. Спершу шарпанина ╕ мордоб╕й, тод╕ стр╕лянина, хто за батька Нестора, хто проти - ╕ непереливки довелося приб╕ч- никам батька, на якого тод╕ немал╕ над╕╖ покладав не т╕льки Антонов, а й Лен╕н ╕з Троцьким. Зле ╖м зовс╕м було б, якби Антонов-Овс╕╓нко не прислав на пом╕ч махновцям бронепо╖зд Баленковича. Галицький менш н╕ж ╕з сотнею махновц╕в таки прорвався до бронепо╖з- да, що в╕дпльовувався гарматним вогнем в╕д пересл╕- дувач╕в, - Галицький мало не з╕ткнувся з Антоновим ╕ Махном, що знервовано м╕ж собою про щось говори- ли, доки ╕нш╕ юрмилися ╕ штовхалися б╕ля вагона, намагаючись чимскорше заховатися ╕ прихиститися за броньованою ст╕ною.

В╕н зустр╕вся з Антоновим поглядом лише на мить, видавалось йому, в погляд╕ Антонова змайнув було


острах чи пересторога, чи ╕нстинктивне чуття не свого - ╕ так само у Галицького змигнула думка: тут можна стр╕- ляти, в сум"ятт╕ й безлад╕ буде шанс уц╕л╕ти й утекти. Думка змайнула раптово ╕ згасла - вб"╓ш цього, то при- шлють ще п╕дл╕шого...

Тепер, стоячи з Югиною п╕д караб╕нним приц╕лом, в╕н шкодував за тод╕шньою сво╓ю легкодух╕стю, шко- дував аж до щему в душ╕, що цього тод╕ не зробив, не скористався бодай м╕зерним шансом; ╕, може, то було найсутт╓в╕шою помилкою його життя, чому нема вороття ╕ не буде - як ╕ самого, зда╓ться, життя.

- Час минув, - червоноарм╕╓ць вийняв ╕з кобури маузера. - Рахувати кожного п"ятого буде хтось ╕з вас. Ось ти, - дулом маузера тицьнув у б╕к Югини.

Вона сполотн╕ла, хапонула пов╕тря ротом, мов з╕- бралась вельми глибоко п╕рнути.

- Я-я... н-не тутешня, - т╕льки й знайшлася, а Галицький пов╕льно опускав руку в кишеню до п╕сто- лета.

- Чого ти панька╓шся? - буркнув на товариша другий червоноарм╕╓ць, виймаючи лимонку. - Н╕ко- ли нам, ану вс╕ за будинок.

Глипнувши з острахом на гранату в руц╕, недавн╕ вершники метнулися за р╕г дому, а людська отара завороженими очима вп"ялася в невеликий предмет, що так неспод╕вано й нагло за частку секунди м╕г нав╕к перекреслити вс╕ недавн╕ ╖хн╕ спод╕вання й над╕╖. Червоноарм╕╓ць рвонув чеку ╕ п╕дкинув лимонку угору, понад людськ╕ голови, а сам у котячому стриб-

ку впав у сн╕г.

Люди й соб╕, ╕з зап╕зненням в╕д зац╕пен╕ння, сипо- нули й шарахнулися у р╕зн╕ боки, падали ╕ припадали до мерзло╖ земл╕ - гримнув оглушливий вибух...


Луцький князь Любарт, Дмитро при хрещенн╕


26. КЕСОННА ХВОРОБА

Ще якусь мить п╕сля вибуху вони лежали оглу- шен╕, а тод╕ першим п╕дв╕в голову ╕ роззирнувся ╤ван Степанович. Люди мерщ╕й розб╕галися, чимшвидше ╕ якомога дал╕ в╕д можливо╖ ще яко╖ б╕ди, легко поране- ний немолодий ╕ простоволосий чолов╕к, постогнуючи ╕ накульгуючи, старався й соб╕ вп╕дб╕ги чеберяти, а дво╓ незрушно лишилися на мерзл╕й земл╕, можливо, уже назавжди...

- Вс╕ наш╕ вц╕л╕ли? - перепитав Галицький, вити- раючи з рота зворотним боком долон╕ сн╕г навп╕л ╕з землею.

Обачно п╕днялася з земл╕ Югина, зв╕вся Михайло, фуркнувши ╕ головою крутнувши, мов з води, - лежа- ти лишився один Григор╕й.

- Вставай уже, - торкнув легенько його рукою Михайло.

Сазонов розплющив оч╕ ╕ простогнав:

- Зда╓ться, вп╕ймало, у б╕к...

Михайло рвучко в╕дкинув його полу - одяг на п╕в- бока просякнутий кров"ю.

- Зн╕май сорочку. Швидко! - похопилася до Галицького Югина, ╕ як той, все зрозум╕вши, зняв, стала дерти ╖╖ з тр╕ском на смужки зам╕сть бинт╕в. Кровотечу якось зупинили, швиденько перев"язали, обережно п╕дн╕маючи важкуватого досить Григор╕я, ╕ пораненому, зда╓ться, полегшало. Гуртом, спотикаю-

чись, внесли його з неабиякими зусиллями у квартиру Василюка.

- Л╕каря б терм╕ново зараз, - Югина стямилася перш за чолов╕к╕в.

- Л╕пше б священика, - вп╕вголоса докинув усл╕д Григор╕й.

- Дурниц╕, ще рясту немало топтатимеш, - висва- рив був Михайло, але не вельми якось упевнено.

- В╕дтоптав, хлопц╕, я чую, - лизнув Григор╕й губи, що швидко шерхли. - Але якщо в╕д╕йду без спо- в╕д╕, то хоч ви мен╕... хоч тепер ви мен╕ пробачте...

- Ти про що? - насторожився ╤ван Степанович.

- Уся зат╕я з короною - то мо╖, хлопц╕, вит╕вки, Колчак швидко йшов на Москву, ми його в Кремл╕ коронувати збиралися. ╤ не липовою якоюсь короною, фальшивкою см╕хотворною, ординського хана дарун- ком, що за Мономахову шапку к╕лька стол╕ть видава- ли, а короною справжн╕с╕нькою, руського короля Юр╕я ╤╤. Тепер же на Колчака не маю над╕╖, на золотий запас Рос╕╖ також, усьому капець... ╕ мен╕ заразом...

- Ну, а з кров"ю? То що, то чи╓ бузув╕рство? - видавив ╕з себе через силу Галицький.

- Не в╕др╕каюся, наше шаманство, - з натугою пере- хиливши голову, сплюнув сукровицею Григор╕й. - Чи в Колчака, чи в когось ╕ншого, якби адм╕рала раптом убили, словом, у короновано╖ особи мала бути справжн╕- с╕нька частка кров╕ Рюрикович╕в. Ще в ун╕верситет╕ я до цього докопався, ╤ване, ти, чолов╕че, про це й не здогаду- вався, що в тебе не т╕льки пр╕звище Галицький, ти справжн╕й нащадок родини Галицького ╕ Юр╕я Тройденовича... От ╕ заманулося влити твою кров, як символ, додати новому монархов╕ кров╕ Рюрикович╕в та П"яст╕в - так зверхники наш╕ нам╕зкували...

╤ван Степанович щось пригадував з ун╕верситетсь- ких рок╕в, тьмяне таке й мерехтливе якесь Григор╕╓ве


присукування в один час, доки не послав його вздовж Б╕б╕ковського бульвару, сам же дал╕ полковника Галицького, можливого предка з час╕в руйнування Запор╕зько╖ С╕ч╕, драбинкою власного родоводу не д╕й- шов, терпцю забракло, та й в╕хола така закрутилася, що не до того було... Але про ймов╕рне коронування Колчака в╕н чував, його кер╕вництво давало читати коп╕ю перехопленого листа Троцького до французьких комун╕ст╕в.

"Л. Троцкий. Письмо к французским товарищам

(Товарищам Лорио 123, Росмеру, Монатту, Перика 124)

Дорогие друзья!

Пишу каждому из вас в отдельности, ибо с каж- дым из вас связан личной дружеской связью, и пишу всем вместе, ибо со всеми вами нас соединяют общая идея, общее знамя. Несмотря на блокаду, при помощи которой господа Клемансо, Ллойд-Джордж и другие пытаются отбросить Европу в средневековое вар- варство, мы внимательно следим отсюда за вашей работой, за ростом идей революционного коммунизма во Франции. И я лично с радостью узнаю каждый раз, что вы, дорогие друзья, стоите в первом ряду того движения, которое должно возродить Европу и все человечество.

Сейчас наша Советская республика переживает момент наивысшего напряжения своих сил для того, чтобы окончательно ликвидировать военные покуше- ния на пролетарскую революцию. Мы имели за послед- ние два месяца значительные неудачи на нашем южном фронте, особенно на Украине. Но позвольте сказать вам, дорогие друзья, что в настоящий момент Советская республика крепче, чем когда бы то ни было. Мы разбили Колчака. Русская и иностранная бур- жуазия, в том числе и ваша французская, надеялась

короновать Колчака в Кремле короной самодержцев. Войска Колчака подходили к Волге. Сейчас армии Колчака разбиты и рассеяны".

Раптом Михайло, н╕би щось пригадав давно забуте, яке силкувався довго знайти в закутках ╕ закапелках пам"ят╕, ╕ таки нарешт╕ з великим трудом все ж в╕дшу- кав, раптом перепитав:

- А чого ж тод╕ зверхники ваш╕, надумавши очи- стити в╕д намулу ╕м"я Рос╕╖ й омолодити аж до кров╕, чому на п╕вдороз╕ спинилися? Нащо триматися, як вош╕ кожуха, старих ╕мперських кордон╕в прим╕ром?

Григор╕й ╕з докором кинув оком, утомленим ╕ зболе- ним, на нетямущого, видавалося йому, товариша.

- Бо буде завтра, ╕ нам потр╕бен прост╕р. Н╕хто не вгада╓ сьогодн╕ - годуватиме завтра людей земля чи вода, небо чи надра. В╕ками наш люд руйнували, роз- бещували ╕ зледащували, ╕ непросто в╕дразу господар- ки навчити, жити чужим куди прост╕ша наука...

- Якийсь пересп╕в, десь чув под╕бне, - розсердив- ся Михайло. - Перш н╕ж любити народ, треба його в лазню зводити... Стара побрехенька, до того ж зверхня ╕ досить зневажлива.

- То правда, треба час переходу в╕д грабежу до зар╕бку, ╕накше вибух. На всенький св╕т бубухне, н╕кому мало не здасться.

- Не в╕рю тоб╕, а ти людям сво╖м не в╕риш. Дай людин╕ свободу, ╕ вона соб╕ раду знайде, ще й зверхни- к╕в таких велемудрих прогодувати зум╕╓.

- Свобода п"янить, - чи то Григор╕ю зат╕сно груди забинтували, чи просто забракло пов╕тря, бо все важче давалося йому кожне слово ╕ все б╕льшою ставала пере- рва м╕ж тими словами... - ╢ кесонна хвороба у водо- лаз╕в, коли вип╕рнути з глибини ╕ втрапити без перехо- ду на св╕же пов╕тря - закипить неминуче кров.

- Ти не в╕риш у свою кра╖ну.


- Я в╕рю... Але водночас... ╕ боюся ╖╖...

Григор╕й застогнав знову, раптом закашлявся, ╕ ц╕вка кров╕ збулькнула ╕ потекла з кутика рота. Михайло простяг руку витерти, але почув лише тихий хрип:

- Бувайте...

Югина ще кинулася пульс перев╕рити, але Галицький т╕льки заперечливо рукою махнув. Т╕ло пораненого здригнулося, напружилося наче, тод╕ випросталося, як по команд╕ струнко, ╕, ще раз здриг- нувшись, завмерло.

Вони довго стояли так, ошелешен╕ стр╕мкими под╕ями, не здатн╕ не т╕льки слово вимовити, а й бодай ворухнутися. А тод╕ Михайло пов╕льно пров╕в рукою обличчям Григор╕я, закриваючи оч╕ пок╕йнику.


27. ВИКРАДАЧ╤

Не було ╕ншого вибору в ╤вана Степановича, як вертатися з Югиною в Луцьк. А тут клоп╕т наб╕гав за клопотом, наздоганяв один одного ще й поганяв ним - найпершим д╕лом мав Галицький, зв╕сно, завершити справу з╕ справжн╕ми чи фальшивими гривнями, що нев╕дь зв╕дки лилися р╕чкою. То було б╕дою не лише цього краю, а вс╕╓╖ держави - ╖хн╓ розв╕дуправл╕ння нав╕ть порахувало, що в об╕гу на той час ходило 342 р╕зних грошових знаки. Найважче гривн╕ супернича- лося з донськими грошима, бо вони конвертувалися з валютами антант╕вських кра╖н, зрештою, псували ф╕нансову погоду й др╕бн╕ш╕ конкуренти - махновсь- ка ревв╕йськрада ╕ соб╕ видрукувала купюри, де з одно- го боку писано: "Анарх╕я - мати порядку", а з друго- го - хул╕ганський в╕ршик...

Падав, п╕дxитуючись ╕ кружляючи, тихий сн╕г, ╤ван Степанович ╕з Грицанчуком несп╕шно йшов вули- цею н╕чного м╕ста, що поринало в сон ╕ гасило одне за одним жовтаве ╕ мерехтливе св╕тло каганц╕в у в╕кнах. Останн╕м часом вони все част╕ше виходили на н╕чн╕ чергування, коли разом з╕ штатними патрульними командами, а подекуди, як зараз, лише удвох - ╕дуть соб╕ та й год╕ прип╕зн╕л╕ перехож╕.

Уже на околиц╕ ╤ван Степанович не повернув, як звично, назад у м╕сто, а попростував дал╕ - на подив Грицанчука.


129


- Зайдемо на кладовище, - запропонував Галицький, не пояснюючи причини.

Пом╕ж похилених ╕ нап╕взогнилих хрест╕в, обми- наючи горбки присипаних сн╕гом давн╕х могил, вони пробиралися до середини кладовища й опинилися врешт╕ б╕ля старо╖ дерев"яно╖, вже мохом поросло╖ каплички.

- Станьмо в затишок, - уп╕вголоса запропонував Галицький. - Хоч сн╕г не падатиме на голови.

Вони довгенько стояли так, п╕дперши спинами перекособочену ст╕ну ╕ вслухаючись у тишу, безм╕рну ╕ безконечну, в як╕й, видавалося, нав╕ть чутно було лег- кий шурх╕т лапатих сн╕жинок. Аж здригнулися, як мало не над головою на розлогому й дуплистому дубо- в╕ зойкнув, а тод╕ зболеним заупок╕йним голосом сто- гонув сич.

- У-у-у, - покотилося над принишклим кладови- щем, невидимий сич ще спросоння лопотнув крилами, ╕ знову тиша зоставалася володаркою безрозд╕льною б╕лого ╕ безкрайнього зимового обширу.

Уже й мерзнути почали, Грицанчук хилитатися став легенько, з пальц╕в на п"яти перехилюючись та лаючи в думц╕ начальство за незрозум╕лу химерну вигадку. Аж раптом ╕з м╕ста долинув дзв╕н, ледве чут- ний, що пробивався якось кр╕зь сн╕гову пелену, - ╕ насторожилися обо╓.

А ще через к╕лька хвилин почулися туп╕т к╕нських копит ╕ поскрипування санного полоззя. Кр╕зь просв╕т дерев побачили вони на б╕лому тл╕ санну упряжку, що стр╕мко наближалася до кладовища. Прив"язавши л╕йц╕ до крайнього дерева, три силуети з лопатами ╕ гвинт╕вками через плече швидко п╕шли пом╕ж могил в напрямку каплички. Галицький ╕з Грицанчуком обач- но, аби не скрипнути п╕д п╕дошвами сн╕гом, заховали- ся за р╕г.

Крок╕в за двадцять в╕д них тро╓ чолов╕к╕в спинили- ся, скинули гвинт╕вки ╕ шпарко взялися розкопувати св╕жу могилу.

- То справд╕ мерц╕в крадуть... - нав╕ть не проше- пот╕в, радше прошелест╕в Грицанчук, в якого в╕д нега- даного видива п╕днеб╕ння й язик задерев"ян╕ли ╕ висохли, а сорочка на спин╕ чомусь стала бляшаною.

- Чека╓мо, нехай копають, - шепонув йому Галицький.

Чорне груддя з могили зл╕тало вгору в обидва боки, горбки св╕жо╖ земл╕ на очах виростали, ось уже тро╓, крекчучи, виставили труну.

- Та ми ж трьох не пов"яжемо, - шелест╕в усе ще дерев"яним язиком в сухому рот╕ пом╕чник.

- Стояти! Стр╕лятиму! - гукнув на вс╕ груди Галицький, ╕ його попереджувальний постр╕л угору роз╕рвав кладовищенську тишу.

Зблиснув спалах ╕з гвинт╕вки у в╕дпов╕дь - ╕ куля, цвьохнувши, впилася поряд у бруса старо╖ каплички. В ту ж мить ╕з десяток чорних т╕ней з р╕зних бок╕в мет- нулися до розкопано╖ могили, дзявкнуло к╕лька без- ладних постр╕л╕в, Галицький та Грицанчук, приги- наючись, ╕ соб╕ рвонулися до загадкових копач╕в. Клубок людських т╕л закрутився в сн╕гу, перем╕шано- му з╕ св╕жою землею, хтось бол╕сно зойкнув...

Як усе спалахнуло раптово, так ураз ╕ затихло. Тро╓ нев╕домих лежали на земл╕, дво╓ пов"язаних, а один, розкинувши руки, вже й не потребував цього - з д╕рочки в скрон╕ збулькувала кров ╕ темна пляма б╕ля голови на сн╕гу все ширшала.

Галицький нав╕ть у нап╕втемряв╕ в╕дчув на соб╕ чийсь погляд, мов штрикнув його хто гострим, - один ╕з двох зв"язаних був молодим чолов╕ком, струнким ╕ тенд╕тним, немов д╕вчисько. ╤ван Степанович прига- дав, як у друкарн╕ Блонка той гонорово пояснював йому тонкощ╕ друку.


- А, то ви, пане майстер, - сказав без особливого подиву, т╕льки здригнувся, мов струшував ╕з себе зл╕сть ╕ ненависть того погляду молодика.

- Зн╕м╕ть ╕з труни в╕ко, - розпорядився ╤ван Степанович.

З╕ скрипом, п╕дважуючи багнетами, зняли в╕ко й поклали поряд.

Мерця у трун╕ не було.

Зам╕сть пок╕йника до самого верху натом╕сть лежа- ли жужмом пачки грошей, т╕ пачки були перев"язан╕ паперовими стр╕чками, тож, певне, дос╕ не вживан╕.

Грицанчук мимовол╕ т╕льки присвиснув пересохли- ми, як листя тор╕шн╓, губами.

Як верталися уже в м╕сто саньми ╕з пов"язаними двома бранцями, пом╕чник довго мовчав, але врешт╕ не втримався ╕ спитав в ╤вана Степановича:

- Ну не крийтеся, розкаж╕ть, як ви розкусили...

Вони в"╖жджали в м╕сто, густ╕шав сн╕г, ╕ Галицький прикривав лице ком╕ром в╕д замет╕л╕.

- У байки про викрадення мерц╕в я, зв╕сно, не пов╕- рив одразу, хоча й не в╕дмахнувся в╕д них... Н╕як╕ фальшивомонетники так швидко не приловчилися б друкувати грош╕, тому вит╕к треба було шукати з дру- карн╕. Знайдена нами пачка двадцяток, пам"ята╓те, стала тому п╕дтвердженням. Просто отой молодик, що на с╕н╕ оно лежить, то майстерний актор, я ц╕кавився ним - той парубчак нав╕ть в л╕тньому театр╕ ж╕ноч╕ рол╕ примудрявся грати, як бракувало актор╕в. В╕н друкував надлишкову к╕льк╕сть грошей, вкидав тих- цем у паперов╕ обр╕зки, ╕, попри пост╕йного охоронця, потроху виносив. А м╕сто ми перекрили щ╕льно, нав╕ть люди нас лаяли останн╕ми словами, буц╕мто ми завели пол╕цейськ╕, колишн╕ порядки. Тож як збира- лася б╕льша к╕льк╕сть грошей, вивозили у трун╕ - кому спаде на думку пок╕йника обшукувати...

П╕ший патруль, перепинивши коней, узявся при- ск╕пливо перев╕ряти документи, але впевнившись, що сво╖, махнув т╕льки рукою, мовляв, про╖жджайте.

- ╤ оп╕вн╕чними дзвонами теж не привиди калата- ли, - продовжував Галицький, - а отой д╕тлах, що дурив вас с╕рниками для матер╕... То братанець оцього молодика, обо╓ з оф╕церсько╖ родини. К╕нний патруль був у м╕ст╕ один, ╕ як в╕н наближався до Старого м╕ста, то дзвони подавали сигнал, що час забирати з труни грош╕. До кладовища, хай би й що там траплялося, патрул╕ вже б не встигали. Т╕льки один раз не зум╕ли закопати вони могили, бо випадковий хтось налякав, от ╕ п╕шов поголос про викрадення мерц╕в... А дал╕ все просто - третю добу, тихенько зм╕нюючись, сид╕ла на кладовищ╕ наша зас╕дка.

- Зда╓ться, настав час випустити л╕каря, якого ми викрали для його ж порятунку, - докинув Грицанчук. - Та вибачитися перед ним. Бо в цей химерний час р╕зне могло з ним трапитися...

Решту ноч╕, здавши вп╕йманих викрадач╕в мерц╕в, вимерзл╕ ╕ виголодн╕л╕ Галицький ╕з пом╕чником доси- пали без сн╕в.


28. НА БЕРЕЗ╤ СТИРУ

Коли у винайман╕й к╕мнатц╕ Галицький ╕з давно омр╕яною вт╕хою жбурнув нарешт╕ в куток пожитки, а Югина на п╕дв╕конн╕, вкритому густою пилюкою, ╓хидно виписала м╕зинчиком слово "╤ван", то засм╕я- лася так щиро, що в нього й душа розмерзла.

Та с╕мейним затишком мало Галицькому випадало т╕шитися - клопоти з першого дня обс╕ли його, як мухи у Спас╕вку, дзижчали вони здеб╕льшого вельми загрозливо ╕ дражливо. Уряд кочував Укра╖ною, заграви зд╕ймалися й п╕дсв╕чували похмуре небо над ус╕╓ю землею, в╕йсько по черз╕ в╕дбивалось в╕д б╕лих, червоних, поляк╕в, а то й водночас в╕д ус╕х заразом, та ще отамани на п╕вдн╕, живучи дов╕рою змученого селянства, переходили, як ╕з хати до хати колядники в р╕здвян╕ свята, в╕д одно╖ арм╕╖ до ╕ншо╖, що ворогува- ли ╕ бились на смерть одна з одною. Тут же, на заход╕, наростала польська загроза, а що вже говорити про др╕бн╕ший клоп╕т - корону Юр╕я ╤╤ так ╕ не вдалося знайти, мовби ворожка яка в невидимку перетворила ╖╖, на додачу ще й арештований на кладовищ╕ друкар, що так пручався тод╕, гарчав ╕ шк╕рив зуби, мов моло- дий тх╕р у капкан╕, примудрився з нечуваним нахаб- ством серед б╕лого дня драпонути з в"язниц╕.

Корону ж Галицький продовжував уперто таки шукати, нав╕ть шляхи досл╕джував, якими вона з╕ стольного града Володимира могла б у замок Любарта

втрапити. Задля цього в╕н ╖здив у Володимир, зустр╕- чався з╕ вчительством старшого в╕ку та досл╕дниками ╕ шанувальниками старовини. Водили його на м╕сце, де стояла колись церква Святого Юр╕я ╕ де, ц╕лком ╕мо- в╕рно, були похован╕ Юр╕й ╤ та Юр╕й ╤╤. Зв╕сно, через в╕йни та лихол╕ття храм не збер╕гся, х╕ба п╕дмур╕вки в земл╕ десь тут, на город╕ тутешнього м╕щанина, чи нав╕ть дорога тепер по них проходить. Така г╕ркота спадала на душу Галицькому, г╕рк╕ша куди пилюги давн╕х стол╕ть у замковому п╕дземелл╕: на м╕сц╕ намо- леному, на м╕сц╕ храму, де покояться кост╕ двох остан- н╕х укра╖нських корол╕в, тепер кури гребуться та по костях тих, клекочучи букшами, з гуркотом на базар вози про╖жджають.

Що ж, думав ╤ван Степанович, здобудемо ми свою державу - ╕ б╕льше н╕хто не допустить глуму над пам"яттю ц╕╓╖ земл╕.

За морокою р╕зною зб╕гали дн╕ так, мов в╕дразу за досв╕тком наставав п╕зн╕й веч╕р.

А через якийсь час прийшов Галицькому лист ╕з села: добряче потр╕паний ╕ пожмаканий трикутник ╕з плямами та багатьма штемпелями, бо довга дорога йому, певне, судилася, доки наздогнав в╕н ╤вана Степановича. Та найб╕льше спантеличив ╕ подивував неспод╕ваний п╕дпис на трикутнику: "Галицьк╕й Югин╕". В╕н подав того листа, й оч╕ Югини насторожи- лися, ╕ подивом поповзли вгору дуги бр╕в.

- От нас уже й поженили, - т╕льки й мовила.

То писав с╕льський поштар, рядки не вельми вправ- них каракуль гуляли соб╕ то вгору, то вниз, писав х╕м╕чним ол╕вцем, нав╕ть здогадатись неважко було, на якому слов╕ того ол╕вця слинив.

"Добрий день, а може веч╕р, - читала пов╕льно вго- лос, плутаючись у л╕терах, читала так, як написано було на пожмаканому й поплямленому папер╕. -


В перших рядках мого письма прошу простити мине за великий гр╕х та провину пирид вами. То я ховав листи ╤вана Степановича, ╖х мн╕го вам приходило, бувало по килька за день. За те мин╕ ваша свекруха теличку дала".

Як╕ т╕льки бувають прост╕ в╕дгадки на поз╕рний погляд заплутаних ╕ химерних житт╓вих вузлик╕в, думав ╤ван Степанович, слухаючи листа з обов"язкови- ми с╕льськими новинами, хто помер ╕ хто народився, от т╕льки д╕ток на св╕т б╕лий заявлялося куди менше, ан╕ж тих, хто прийняв в╕д м╕сцевого священика остан- н╓ причастя...

Писав поштар, каючися, що зовс╕м недобре з душею сво╓ю йому повелося, щось гризло все, точило й смоло- жило ╖╖, тож в╕ддав в╕н назад ту теличку, яка здохла небавом, здохла, певне, з недогляду - занедужала геть свекруха, в╕дняло праву руку ╕ ногу, тож тепер, як п╕д- бита курка, х╕ба зр╕дка може вистрибати на подв╕р"я на одн╕й ноз╕. Син, казали, згинув десь на фронтах, ╕ не ма╓ кому нав╕ть води подати. Говорив поштар свекрус╕, що, може, Югина зглянеться, але згадала та сво╖ слова, щось про волосся, яке на долон╕ вирости мало...

Югина простягнула листа Галицькому, в╕н узяв його й теребив у руках, як р╕ч, ╕з якою не знав, що вд╕я- ти, глянув лише на останн╕й рядок: "Тико прост╕ть мине, бо вже скоро й мин╕ в в╕чну путь лаштуватися".

- Я заберу ту... - затнулася Югина на слов╕, бо не знала, як вимовити, сказати давно забуте "мат╕р" було над силу, "свекруха" теж не до ладу, бо яка вона ╖й тепер свекруха. - Я заберу ту... ж╕нку.

- Ку... куди? - кудкудакнув ошелешений Галицький, може, не так ╕з неприязн╕, хоч ╕ таке йому самому чулося, нащо лукавити, але насамперед оше- лешила його незд╕йсненн╕сть нам╕ру, куди - в цю винайману к╕мнатку, де й двом не зразу розминутися,

та ще й у такий час, у який, як поведеться г╕рше, а на те заходило, в╕н не знатиме, куди ╕ як йому нав╕ть Югину притулити.

Вона не сказала н╕чого, т╕льки подивилася довгим поглядом, в якому тихо брин╕ли жаль ╕ образа, б╕ль ╕ сп╕вчуття чужому стражданню, над╕я на розум╕ння ╕ прощення ╖╖ вчинку, в╕д якого в╕дмовитися несила...

- Чини, як душа каже, - врешт╕ вимовив, потаму- вавши оп╕р ус╕╓ю силою, яку т╕льки знайшов ╕ з себе вичавив, вимовив ╤ван Степанович якимось казенним голосом, мов у себе на служб╕.

Нов╕ клопоти на Галицького ринули з настанням весни, коли вже польськ╕ в╕йська п╕дступали до Луцька, потекли вони таким бурхливим потоком, яким Стир н╕с скаламучену воду, що клекот╕ла, закручувала ╖╖ у вирви, немов р╕чка т╕шилася ╕ не могла нат╕шитися волею та довгооч╕куваним сво╖м повноводдям. Галицький ╕з Грицанчуком з╕бралися в Жидичинський монастир, вони мали там нев╕дкладне завдання, але в думц╕ ╤ван Степанович т╕шив себе на- д╕╓ю, що попутно вив╕да╓ щось про п╕дземн╕ ходи в╕д замку Любарта до древнього-предревнього монастиря, куди при╖жджав молитися ще перший укра╖нський король Данило Галицький.

Сторож на замков╕й брам╕, як завше, поштиво вкло- нився, але Галицький зам╕сть в╕дпов╕д╕ раптом швид- ко спитав:

- А то що за чолов╕к пройшов попереду нас? Замковим майданом чимчикував, ледве накульгую-

чи, немолодий уже чолов╕к ╕з сумкою за плечима, ╕з сивим довгим волоссям, як у монах╕в деколи.

- То обчество ╕нвал╕дне, пожертвування збира╓. Т╕льки негусто в нас, - пояснив шепелявий сторож.

Якась п╕дозра кольнула ╤вана Степановича, отак, про всяк випадок, в╕н гукнув навздог╕н:


- Ей, зачекай, чолов╕че!

Та сивий довговолосий чолов╕к не зачув ╕ шкутиль- гав соб╕ дал╕.

Галицький ╕з пом╕чником швидко рушив усл╕д, гукнувши було ще раз, та й чолов╕к чи й дал╕ не чув, чи просто не звертав уваги, х╕ба ходу наддав. Вони з╕рва- лися на б╕г, ╕ чолов╕к соб╕ теж, т╕льки вже, на подив, не кульгаючи зовс╕м, ось в╕н домчав до схилу ╕ став стр╕м- ко спускатися до р╕ки. Галицький ╕з пом╕чником б╕гли щодуху, ризикуючи нав╕ть, сп╕ткнушись, покотитися клубочком, незнайомець почав в╕ддалятися, ╕ врешт╕ з╕рвав ╕з себе, наче шапку, те довге ╕ сиве волося - а як на б╕гу озирнувся в╕н, уп╕знав Галицький того друка- ря, що так гонорово опов╕дав про та╓мниц╕ друкарства ╕ так затято янчав, уже пов"язаний, на кладовищ╕. Ось в╕н доб╕г до берега ╕ з котячою вправн╕стю стрибнув у човен, в╕дштовхнувся щомоц╕ веслом в╕д земл╕. Вони теж доб╕гали до краю води, але толку з того небагато мали, бо човен все дал╕ в╕дходив в╕д берега ╕, п╕дхопле- ний повеневими розбурханими потоками, зносився з дивовижною прудк╕стю вниз.

На б╕гу пом╕чник вихопив револьвера ╕, р╕зко спи- нившись, приц╕лився з кол╕на.

- Не стр╕ляти! - вигукнув засапаний Галицький.

- Н╕ в якому раз╕!

В╕н уже знав, що за спиною у торб╕ молодика, який швидко в╕ддалявся р╕чкою, в╕н уже знав напевне, потреби не мав нав╕ть ╕з ц╕кавост╕, якби м╕г, зазира- ти...

Та гримнув постр╕л, в запал╕ погон╕ пом╕чник, зда- ╓ться, не встиг спинитися, молодик перегнувся ╕ схо- пився за жив╕т обома руками, наче збирався голосно розреготатися чи то ╕з себе, чи з╕ сво╖х пересл╕дувач╕в, в╕н ще хитнувся з боку у б╕к чи то в╕д болю, чи то човен

його хитав ╕, раптом змахнувши руками, наче злет╕ти увись нам╕рився, шубовснув у воду. Порожн╕й човен крутнула було теч╕я ╕, безпорадного, понесла й потяг- нула вниз ще стр╕мк╕ше.

- От ╕ зробила ╕стор╕я ще один виточок, - сумно сказав Галицький, дивлячись у даль з-п╕д руки, аби якось прихистити оч╕ в╕д сонця, що зблискувало сл╕- пуче на гребенях хвиль, - стр╕мко котив повенев╕ води Стир, неймов╕рно╖ сили вирував ╕ кип╕в пот╕к, зривала ╕ несла з собою прибережн╕ кущ╕ потужна пов╕нь, в╕ков╕чна природа являла сво╓ нездолиме тор- жество ╕ невигадану та ненаграну велич. ╤ нехай, думав ╤ван Степанович, життя однаково трива╓. П╕д цими каламутними ╕ прудкими хвилями опинилося його наукове в╕дкриття та задумка дисертац╕╖, а Сазонова мр╕я перекочу╓ться соб╕ дном, мр╕я про онов- лення держави, очищення в╕д ╕рж╕ та лукавих м╕ф╕в, романтичний нам╕р з ординсько╖ резервац╕╖ створити прекрасне цив╕л╕зоване царство; ╕ нехай, думав Галицький, он за спиною височ╕╓ стол╕ттями замок ╕ буде ще височ╕ти в╕ками, ставши не раз оберегом краю: то об ст╕ни Лучеська обламав сво╖ зуби, вражен╕ кар╕╓сом невситимо╖ жадоби, Андр╕й Боголюбський, з-п╕д ст╕н цих сповнен╕ жаху вт╕кали св╕т за оч╕ ордин- ц╕ хана Куремси; замок незрушно буде стояти, наче пам'ять, а пам'ять така ж м╕цна, як ц╕ древн╕ мури, а може нав╕ть дещо м╕цн╕ша...


П╤СЛЯМОВА


На могилах укра╖нських корол╕в...

У княжому город╕ Володимир╕, на роз╕ вулиць Старо╖ ╕ Ново╖ Островецько╖, сто╖ть дерев"яний, тр╕снутий в╕д часу ╕ к╕лочком п╕дпертий хрест. На ньому ледве видн╕- ╓ться якийсь напис, очевидно, польською мовою...

Розмовляю ╕з знавцями древнього Володимира, знав- цями ╕стор╕╖ краю волинського:

- Ось тут, п╕д землею, десь фундаменти церкви Святого Юр╕я, - показують руками. - За описами, вони в рад╕ус╕ метр╕в двадцяти. В т╕й церкв╕, як св╕дчать ╕сто- ричн╕ джерела, похован╕ укра╖нськ╕ корол╕ Юр╕й ╤ та Юр╕й ╤╤...

Озираюся навкруги на м╕сц╕, яке показують кра╓знав- ц╕. На город╕, де хрест сто╖ть, поряд гребуться кури, а ще по ймов╕рних фундаментах неоковирну брук╕вку прокла- дено, ╕ гримлять по н╕й колеса авто та човгають перехо- жих п╕дошви.

На м╕сц╕ намоленому, на могилах двох укра╖нських корол╕в...

А пот╕м була телепередача на "Свобод╕ слова", ╕ веду- чий проекту "Велик╕ укра╖нц╕" голосом, мов рефер╕ на рингу перед бо╓м когось ╕з брат╕в Кличк╕в, протяжно ╕ гучно виводив:

- ╢д╕нств╓нний укра╕нск╕й король Дан╕ло Гал╕ц- к╕й!...

Так ╕ хот╕лося гукнути у в╕дпов╕дь:

- Та ж неправда! Бо ж був Юр╕й ╤, був Юр╕й ╤╤...

А ще згадалася чомусь екскурс╕я Версалем у Франц╕╖, коли екскурсовод говорив так швидко й упевнено, що перекладач ледве за ним встигав:

- Подив╕ться нал╕во, подив╕ться направо... А ось на цьому л╕жков╕ французький король Генр╕х в╕дпочивав з╕ сво╓ю коханкою такою-то...

Можна було б лише посм╕хнутися нишком та по╕рон╕- зувати в душ╕. Але чомусь нав╕ть не см╕х розбирав, а добр╕ завидки: з др╕б"язкового, на поз╕рний погляд, факту та експонату тут ум╕ють створити щось таке, яке мимовол╕ запам"ятову╓ться.

А в княжому город╕ Володимир╕ йдеться не про л╕жко коханц╕в, тут Храм...

Справд╕-бо, Укра╖на мала трьох славетних корол╕в. Юр╕й ╤, онук Данила, син Лева, залишився в укра╖нсь-

к╕й ╕ ╓вропейськ╕й ╕стор╕╖ як мудрий правитель.

П╕дростав в╕н у походах з батьком Левом, уже зр╕лим во╖ном ╕ державцем водив рать свою у Литву 1285 року, а через дв╕ зими ходив ратно на польськ╕ земл╕. Пот╕м сам княжив на Холмщин╕ й П╕дляшш╕, а як настав його час, то вернув ╕ Ки╖в, ╕ Черн╕г╕в, ╕ земл╕ за ними. По батьков╕й смерт╕ в 1301 роц╕ вдалося йому об"╓днати та створити ще б╕льшу, ще могутн╕шу державу. Той велетенський кня- жий ╕ людський досв╕д прив╕в його до несхибного переко- нання: держава не мечем сильна, а добрим життям ╖╖ людност╕. Тож невипадково в╕нча╓ться в╕н ╕з княз╕вною ╢фим╕╓ю, сестрою Владислава Локетка, що стане поль- ським королем. Робиться все для добрих стосунк╕в з ╕ншими сус╕дами, розбудовуються нов╕ м╕ста, добр╕ша╓ життя люду в кожн╕м куточку неозоро╖ Волинсько- Галицько╖ держави. Справедливо зазначиться в "жит╕╖" першого галицько-волинського митрополита Петра (визнаного Константинополем пот╕м святим), що за коро- ля Юр╕я ╤ "була його земля в чести й поваз╕, повна багат- ства й слави". ╤нколи траплялося, що один л╕тописець хвалить якогось князя, а ╕нший осуджу╓, от т╕льки за короля Юр╕я ╤ вс╕ л╕тописц╕ та ╕сторики мов зговорилися. Польський ╕сторик Ян Длугош, описуючи т╕ часи, про Юр╕я ╤ згада╓ так: "...за його влади т╕шилася укра╖нська


земля миром ╕ славилася багатством". Т╕льки терпеливи- ми перемовинами та шаною В╕зант╕╖ до короля Юр╕я ╤ стало заснування в 1303 роц╕ окремо╖ митропол╕╖ у його держав╕.

Дуже гарно вм╕в вибудувати стосунки з ус╕ма сус╕дами король Юр╕й ╤╤. В╕н д╕яв так у в╕дпов╕дност╕ з власним переконанням, як т╕льки надягнув корол╕вський в╕нець д╕да свого по матер╕ короля Юр╕я ╤ ╕ ставив п╕д м╕ждержав- ницькими угодами ще д╕дову печатку з написом "Rex Russianus" - король Рус╕. Юр╕й ╤╤ невтомно не раз ╕ не два повторював сво╖м боярам, що на руськ╕й земл╕ Волинсько- Галицько╖ держави мають щасливо та в злагод╕ жити ╕ русич╕, ╕ прийшлий люд р╕зних племен. Юр╕й II Болеслав титулував себе "Князем ╕ д╕дичем (спадко╓мцем) коро- л╕всько╖ Рус╕" та використовував корол╕вську печатку свого д╕да короля Юр╕я ╤.

Бояри нер╕дко крутили носом, та король Юр╕й ╤╤ мало на те зважав - уже в перших трьох договорах-грамотах робить стосунки з прусськими хрестоносцями та ╕ншими ╓вропейцями ще т╕сн╕шими, н╕ж Юр╕й ╤, ц╕ угоди з 1325-1327 рок╕в законодавчо п╕дтверджують давню укра╖но-н╕мецьку приязнь, "непорушну з час╕в Романа Мстиславовича". Юр╕й ╤╤ Тройденович робить усе, "аби замкнути роти тим, що виють ╕ брешуть на наш союз та намагаються його роз╕рвати". Четвертою ж грамотою при зм╕н╕ Великого маг╕стра хрестоносц╕в все попередн╓ п╕д- тверджу╓. Виходець ╕з польського княжого роду по бать- ков╕й л╕н╕╖ родича╓ться з литовським правлячим домом, утриму╓ добр╕ стосунки з чехами, знаходить р╕вновагу ╕з Золотою Ордою, в╕дновлю╓ православну митропол╕ю.

Короля Юр╕я ╤╤ жад╕бн╕ бояри отру╖ли (десь ми зустр╕чали вже цей, даруйте, сюжет...). Але справа в ╕ншому - ╕сторики нер╕дко вважають найвизначн╕шими правителями тих, хто найб╕льше поклав у могилу свого ╕ чужого люду. Корол╕ Юр╕й ╤ та Юр╕й ╤╤ були не вельми охочими хапатися за меча, а б╕льше хазяювали, розбудо-

вували м╕ста, зводили храми, розвивали торг╕влю ╕ доб- росус╕дськ╕ стосунки.

Щонайменше бажання за "прокол" на "Свобод╕ сло- ва" картати прийшлих нев╕глас╕в-шоумен╕в ╕ ╖хн╕х по- м╕чник╕в - то ми ╓ так╕, наше сусп╕льство, наша ╕нтел╕- генц╕я, наш╕ шк╕льн╕ п╕дручники, наш╕ владц╕, що мали б перейматися пам"яттю славних предк╕в. Адже на при- м╕щенн╕ базил╕ки Пресвято╖ Д╕ви Мар╕╖ в Холм╕, де поко╖ться Данило Галицький, дос╕ нема╓ нав╕ть мемор╕- ально╖ дошки - ╕ н╕кому це не болить. Дуже близько до вир╕шення проблеми п╕д╕йшли, коли послом у Варшав╕ був Дмитро Павличко. Але х╕ба потр╕бн╕ влад╕ посли- ╕нтелектуали? К╕лькаразов╕ спроби порозум╕тися на рег╕ональному р╕вн╕, на добросус╕дських прикордонних стосунках теж не принесли оч╕куваних насл╕дк╕в, попри приязне ставлення до питання президента Холма - укра╖нський чиновник визна╓ лише вказ╕вку "зверху".

Данило Галицький, король Юр╕й ╤, Юр╕й ╤╤ були саме укра╖нськими королями. Про це св╕дчать не т╕льки над- писи на печатках та ╕нших символах влади. Статус коро- ля правитель набував п╕сля оф╕ц╕йно╖ процедури корону- вання. Данило Галицький коронувався в Дорогичин╕, у церкв╕ Пресвято╖ Богородиц╕, при велелюдд╕ та числен- них ╕ноземних делегац╕ях. Ц╕каво, що перший раз Данило в╕дмовився у Краков╕ прийняти корону - на пре- великий подив папських посл╕в, бо чималенько ╓вропей- ських княз╕в десятками рок╕в домагалися под╕бно╖ чест╕.

- Прийму лише на сво╖й земл╕, - сказав Данило. Титул ╕ його ознаку в╕н прийняв саме у Дорогичин╕, п╕д-

креслюючи: в╕днин╕ тевтонським рицарям зась до ц╕╓╖ земл╕. ╤ ще не все. Прийняв корону лише тод╕, коли на власн╕ оч╕ побачив виконання Ватиканом сво╓╖ умови. Арх╕╓пископ Оп╕зо разом ╕з короною прив╕з папську буллу про хрестовий пох╕д проти монголо-татар. ╤з ц╕╓ю буллою Оп╕зо з╕ сво╖м посольством спинявся по дороз╕ в Дорогичин у кожному монаршому двор╕ та виголошував ╖╖.


Наступне. ╤нколи можна почути: "А до укра╖нсько╖ держави в╕д тих час╕в мало пройти ще рок╕в до 700" Дозвольте подискутувати. За тисячол╕тню ╕стор╕ю Укра╖ни р╕зне бувало, ╕ справа не т╕льки в тому, що сама назва "Укра╖на" зустр╕ча╓ться ще в "Ки╖вському л╕топи- с╕" 1187 р., ймення держави могло зм╕нюватися багато раз╕в. Пор╕вняйте, для прикладу, з Рос╕╓ю: в╕д Москов- ського царства до нин╕шньо╖ РФ. Або з Польщею, ╤тал╕╓ю чи Австр╕╓ю... За винятком пер╕од╕в окупац╕╖ ╕ноземця- ми, хай нав╕ть ╕ на три стол╕ття, Укра╖н╕ були властив╕ вс╕ ознаки державност╕ - пол╕тична орган╕зац╕я публ╕чно╖ влади, територ╕я, суверен╕тет, сво╓ законодавство ╕ т.д. Висловлю попутно ще одну "╓ретичну" думку. У нас ╓ прекрасне свято - День Незалежност╕. А в Литв╕ та ╕нших постсов╓цьких державах воно зветься Днем в ╕ д н о в л е н н я Незалежност╕. Як би хот╕лося в╕рити, що наша Верховна Рада зробить колись под╕бне уточ- нення.

А ще можна сперечатися на тему: як же все-таки пра- вильно ╕менувати Юр╕я ╤ та Юр╕я ╤╤?

Досл╕дження правил насл╕дування трону, далеко не ус- талене ╕ невнормоване тод╕шн╕ми м╕жнародними домов- леностями, зв╕сно, ╓ предметом окремо╖ мови. Достеменно лише: Юр╕й ╤ - онук короля Данила, а Юр╕й ╤╤ - онук Юр╕я ╤. Та й особливост╕ в ряд╕ кра╖н були сво╖. У Франц╕╖ насл╕дувати трон ж╕нкам заборонялося, а в Британ╕╖ - н╕. Титул ╕мператриц╕ Катерини ╤╤, в яко╖ ╕ краплини рос╕йсько╖ кров╕ не було, Людов╕к ХV не визнавав, а в деяких ╕нших кра╖нах сприймали. Н╕хто не спростовував ╕ не "п╕дправляв" лорда-протектора Англ╕╖, Шотланд╕╖ та ╤рланд╕╖ Ол╕вера Кромвеля, коли той, звертаючись до Богдана Хмельницького, ╕менував його ╕мператором...

Схож╕ дискус╕╖ можна вести про м╕сце поховання Юр╕я ╤ та Юр╕я ╤╤ - як-не-як, ст╕льки стол╕ть вже зб╕гло. З цього приводу було звернення у в╕дд╕л археолог╕╖ ╤нституту укра╖нознавства у м. Львов╕. У розлог╕й ╕ сов╕с-

н╕й в╕дпов╕д╕ науковц╕в не заперечувався факт ╖х похо- вання у церкв╕ Святого Юр╕я. Водночас наголошувалося на проблем╕ ретельного наступного вивчення, ф╕нансу- вання археолог╕чних роб╕т. А дал╕ в╕домо, аж оч╕ заб╕- гають колесом у чиновник╕в: як, грош╕? Х╕ба в╕д археоло- г╕в можна одержати кеш?

В одному поважному виданн╕ я писав к╕лька рок╕в тому про церкву Святого Юр╕я у княжому Володимир╕, про Юр╕я ╤ та Юр╕я ╤╤. А зак╕нчував матер╕ал словами: "Якщо нин╕шн╕ владц╕ ставитимуться так до могил наших слав- них предк╕в, то й по ╖хн╕х могилах гребтимуться кури". Ц╕ рядки чомусь викреслили, та перекреслити пам"ять - нема ще таких ол╕вц╕в...

Саме тому ╕ взявся я за роман "Корона Юр╕я ╤╤".

...На пам"ят╕ мого покол╕ння багато раз╕в зводилися прижитт╓в╕ величн╕ монументи гонорових владц╕в, а пот╕м сипалися вони з тр╕ском ╕ громом, розл╕талися вус╕б╕ч щеб╕нь, п╕сок та пилюга, по яких надал╕ греблися кури. Натом╕сть без тр╕ску ╕ виляску з п╕тьми стол╕ть проступають постат╕ ╕стинних Муж╕в, при яких ╖хня земля була сповнена "чести ╕ слави".


╤ван КОРСАК