# Отаман Чайка

Иван Феодосеевич Корсак

Карколомний сюжет книги, головн╕ геро╖ яко╖ ╓ реальними ╕сторич- ними особами, не залишить байдужим читача. ╤ван Корсак, використо- вуючи арх╕вн╕ матер╕али, реконструював ╕ осмислив ╕стор╕ю Укра╖ни XIX cтол╕ття. Життя отамана Чайки (1804-1886), "поляка з укра╖нською групою кров╕", сповнено духом авантурництва й дивовижних, почасти па- радоксальних поворот╕в дол╕. В╕домий ╕сторик польсько╖ л╕тератури Зиг- мунт Швейковський писав: "Чайковський завжди вважав себе поляком, але ╕дея незалежно╖ Польщ╕ без сумн╕ву була для нього другорядною справою. У його св╕домост╕ вона нерозривно пов"язана з ╕де╓ю в╕льно╖ Укра╖ни, ╕ без не╖ повн╕стю втрачала для нього приваблив╕сть ╕ сенс".

╤ван Корсак


Отаман Чайка


Роман


ББК 84.4УКР6 К69


Корсак, ╤ван.


Отаман Чайка : ╕ст. роман / ╤ван Корсак. - К.: Ярослав╕в Вал, 2010. - 192 с. - (Укра╖нська Кл╕о).


Карколомний сюжет книги, головн╕ геро╖ яко╖ ╓ реальними ╕сторич- ними особами, не залишить байдужим читача. ╤ван Корсак, використо- вуючи арх╕вн╕ матер╕али, реконструював ╕ осмислив ╕стор╕ю Укра╖ни XIX cтол╕ття. Життя отамана Чайки (1804-1886), "поляка з укра╖нською групою кров╕", сповнено духом авантурництва й дивовижних, почасти па- радоксальних поворот╕в дол╕. В╕домий ╕сторик польсько╖ л╕тератури Зиг- мунт Швейковський писав: "Чайковський завжди вважав себе поляком, але ╕дея незалежно╖ Польщ╕ без сумн╕ву була для нього другорядною справою. У його св╕домост╕ вона нерозривно пов"язана з ╕де╓ю в╕льно╖ Укра╖ни, ╕ без не╖ повн╕стю втрачала для нього приваблив╕сть ╕ сенс".


Видавнича рада:


В╕ктор Баранов, секретар ради НСПУ, головний редактор журналу


"Ки╖в"; Михайло Ватуляк, голова Асоц╕ац╕╖ видавц╕в ╕ книгорозповсю- джувач╕в Льв╕вщини; Григор╕й Гусейнов, головний редактор журналу


"Кур'╓р Кривбасу", лауреат Шевченк╕всько╖ прем╕╖; Дмитро ╤ванов, головний редактор газети "Гарт" (Черн╕г╕в), лауреат Шевченк╕всько╖ прем╕╖; Володимир Загор╕й, президент Л╕ги укра╖нських меценат╕в; Св╕тлана Короненко, заступник директора каналу "Культура" Нац╕онально╖ рад╕окомпан╕╖ Укра╖на; ╤ван Корсак, головний редактор газети та рад╕о "С╕м'я ╕ д╕м" (Луцьк); Л╕л╕я Максименко, головний редактор видавництва "Ярослав╕в Вал"; Василь Простопчук, головний редактор газети "В╕че-╕нформ" (Луцьк); Михайло Слабошпицький, директор видавництва "Ярослав╕в Вал".


╘ ╤. Корсак, 2010


╘ П╕слямова М. Слабошпицький, 2010


╘ Художн╓ оформлення ╤. Женченко, 2010


ISBN 978-966-2151-17-6 ╘ Видавництво "Ярослав╕в Вал", 2010


1


Хто ти?


Cам себе словами П╕лата тепер можеш спок╕йно спи- тати...


А може, й справд╕ ти, М╕хале Чайковський, умив руки в╕д власно╖ дол╕, як П╕лат колись умивав в╕д дол╕ Його, вс╕ ╕нш╕ на тво╖х же очах щойно в╕д дол╕ тво╓╖ також умили руки, вмили ще й охайненько витерли, ╕ тепер, ус╕ма по- кинутий, сидиш самотньо на стамбульському берез╕ Бос- фору, як сид╕в дев"ять з лишком л╕т тому, досв╕тком 25 серпня 1841 року, дев"ять таких ризикових ╕ химерних л╕т. Як ╕ тод╕, пори св╕танково╖, виють пси з ╓вропейського боку, а з цього, аз╕йського, вторить ╖м шакал╕в виття за- нудне... Тод╕ тебе об╕ймав страх, як дати раду соб╕ в чуж╕й кра╖н╕, серед чужого люду, мови якого й словечка не тямиш, чого гр╕ха та╖ти, побоювався посольства рос╕й- ського, що пронизало щупальцями нишпорок всю отто- манську ╕мпер╕ю, ╕ мало тебе давно-предавно вже на оц╕. З тими тривожними думками, що муляли душу ╕ мло╖ли, ти непом╕тно тод╕ заснув, а прокинувся в╕д мелод╕йного го- лосу муедзин╕в, що кликали на молитву в╕рних. Зараз так само виють пси ╕ шакали з обох бок╕в протоки ц╕╓╖, хлюпа╓ хвиля ╕ зн╕ма╓ солон╕ бризки, з кигиканням пронизливим, зблиснувши сл╕пучо-б╕лими крилами, спадають на воду чайки ╕ знову вгору зл╕тають стр╕лами, таке ж високе, ней- мов╕рно син╓, аж ф╕олетове небо, наче Творець, коли фар- бував, зумисне передав йому синьки, ╕ так само лунають над стр╕мкими шпилями м╕нарет╕в розлог╕ голоси муедзи-


н╕в. Тод╕ коротенький сон змив теплим л╕тн╕м дощем тв╕й страх ╕ побоювання, зараз же несила з╕мкнути пов╕ки, що почервон╕ли ╕ пекли. Тепер нема╓ страху, зате ╓ невизначе- н╕сть, млосна й терпка, дошкульн╕ша нав╕ть за страх.


Хто ти?


Поляк з не╕снуючо╖ нин╕ держави, пошматовано╖ ╕ роз- чавлено╖ вкотре чужинським чоботом, не раз забризканим кров"ю тво╖х родак╕в, востанн╓, вже на тво╖х очах, кров"ю побратим╕в-повстанц╕в 1831 року, як╕ п╕днялися, нехай на- в╕ть без твердого спод╕вання, сп╕льно ╕з укра╖нцями ╕с- тинно за вашу ╕ нашу свободу. Чи ти б╕льше козак з укра╖нського краю, де зродився, до якого прир╕с душею, ╕ тепер вже не в╕д╕рватись дов╕ку, ╕накше душа та стане роз- чахнутим деревом? Н╕ Польща, ан╕ козаччина укра╖нська тебе тут, у Стамбул╕, не мають чим захистити, польський ем╕грантський уряд Адама Чарторийського у Париж╕ все об╕ця╓ тоб╕, сво╓му агентов╕ у Туреччин╕, виклопотати для недоторканност╕ американське громадянство - та заблу- дилося десь воно пом╕ж розбурханих ╕ п╕нистих океан- ських хвиль. Нарешт╕ вчора французький посол, милий ╕ ╜речний Ауп╕к, зн╕чено ховаючи оч╕, ламким ╕ надтр╕сну- тим голосом без вини винуватого оф╕ц╕йно зв╕домив:


- Мен╕ прикро, але надал╕ Франц╕я позбавля╓ вас сво╓╖ оп╕ки.


Отож в╕д сьогодн╕, М╕хале, ти н╕хто, ц╕лком безоружний перед царськими нишпорками, як╕ мають право будь-яко╖ мит╕ заламати тоб╕ руки, пов"язати ╕ в╕дправити милува- тися не стамбульськими кра╓видами, як╕ так нагадують тоб╕ милий Ки╖в, а безбережними та ╕скристими сиб╕р- ськими сн╕гами - те замилування супроводжуватимуть не мелод╕йн╕ голоси муедзин╕в, а завивання голодно╖ вовчо╖ п╕сн╕, в╕д яко╖ гусне ╕ стигне у жилах кров.


Ти - н╕хто ╕ н╕чий.


* * *


Тоб╕ пригадають усе, починючи з бо╖в на Волин╕.


Але ж долю свою вибирав ти сам, ╕ нав╕ть зараз, у безви- ход╕ глух╕й та темн╕й, не ка╓шся. Та доля зростала разом з тобою десь там, в таких неблизьких ниньки краях, на бе- регах р╕чечки Коденки, у любих Гальчинцях, сел╕ Жито- мирського пов╕ту, верст за тринадцять од Бердичева, тод╕шнього торговельного ╢русалима укра╖нського, Рус╕ наддн╕прянсько╖. Ще т╕льки ти на Божий св╕т заявився, ще першим криком появу свою возв╕стив, як д╕дусь тв╕й пова- гом перехрестився ╕ вгадав чи напророкував ту долю:


- Назов╕мо Михайлом, М╕халом... Хай козацький ар- хангел його береже.


Дух шляхетност╕ ╕ козацтва, як запах сушеного липо- вого цв╕ту, припасеного на випадок хвороби на зиму, дух той запорозький у ╖х дом╕вц╕ був невив╕трюваним вже за к╕лькох покол╕нь. Тебе, ледве в╕д земл╕ в╕др╕с, взялися вдя- гати по-козацьки, нав╕ть шапку з пером чапл╕ носив, як в давн╕х гетьман╕в Укра╖ни, - вся родина т╕шилася тим, а вельми тв╕й дядько, аж голову в╕д замилування перехилю- вав, бо його улюбленцем став в╕д народження. В ╖х роду були кардинали ╕ во╓води, був посол у С╕ч Запорозьку, чи- маленько ╕з роду допомагало Наполеонов╕ зв╕льняти По- льщу в╕д рос╕йсько╖ окупац╕╖... А як один з них проти батьково╖ вол╕ п╕шов служити царю ╕ воював на чужому боц╕ на Березин╕, то не захот╕в батько його нав╕ть ╕ бачити. Син насм╕лився все ж прийти у рос╕йському мундир╕ ╕ при орденах ╕мператорських - ╕ тод╕ схопив старий револьвера ╕ вистр╕лив в того тремтячою рукою. Куля, на щастя, лише мундир пробила, але син б╕льше н╕коли не посм╕в перед батьком постати...


А М╕хал╕в батько так рано, на жаль, в╕д╕йшов, мама ж


його, чи не найвишукан╕ша красуня в окруз╕, зам╕ж вдруге зареклася виходити, всю ласку й тепло тоб╕ в╕ддала, аби вир╕с правдивим таки козаком. Хоч др╕бненький, та жва- вий, по земл╕ ледве вчився ходити, а в с╕дл╕ вже тримався вправно; т╕льки вгору тр╕шки п╕днявся, як став ганяти верхи, аж мерехт╕ло в очах, аж переляк хапав старших, коли мчав повз дубов╕ гайки ╕ березов╕, знов вил╕тав на р╕в- нину, де обаб╕ч шляху то вусатий ячм╕нь котив хвилю, то, наче сн╕гом посипан╕, зацв╕тали ╕ до паморок╕в пахли гречки, син╓ небо зливалося во╓дино з полем, лляним, кв╕- туючим...


Ледве оч╕ заплющиш, як постане у пам"ят╕ стара цер- ковка при в"╖зд╕ в Гальчинц╕, з долини р╕чки чути шум ╕ кректання водяного млина, стар╕стю втомленого ╕ неспин- ного в╕чно, довгий шерег б╕леньких хат у садах, що благо- в╕ють медом ╕ бджолиними крилами аж видзвонюють. А ще, певно, нав╕ть як помиратимеш, брин╕тимуть струни ╕ звучатиме тихий голос твого учителя, кобзаря Левка, що насп╕вував думи козацьк╕ й п╕сн╕ - вони п"янили кр╕пше вина, т╕ п╕сн╕ про вольн╕сть, т╕ думи, що мали см╕лив╕сть кривду називати кривдою.


Доля не раз манила ласим дарунком, та ти виходив на ╕нший, св╕й шлях. Зовс╕м ще молоденького обрали жито- мирц╕ тебе маршалком, але ж зр╕кся гонорово╖ то╖ посади на користь дядька, що пос╕в на виборах друге м╕сце - при- несли-бо з вир╕ю бусли на втомлених крилах не т╕льки весну, а й дух свободи людсько╖ та бажання ╖╖ здобути.


Ти тод╕ сам умив руки в╕д власно╖ дол╕, бо ж куди, вва- жав, неправди багато на св╕т╕ ╕ зло╖ кривди. Он пом╕щиков╕ тамбовському за батькову участь у полоненн╕ Тадеуша Кос- тюшка дарували височайшим указом село п╕д Ки╓вом, лю- дин╕ жорсток╕й ╕ немилосердн╕й - в╕н п╕дв╕шував сво╖х кр╕посних ж╕нок за волосся до стел╕, тод╕ потрохи п╕др╕зував


бритвою коси. Коли зоставалося тр╕шки того волосся ╕ воно не витримувало б╕льше т╕ла, ж╕нка зривалася ╕ решта коси разом з окривавленою шк╕рою на гаков╕ тихо погойдува- лася. А дружок його, оф╕цер гусарський, запросив у гост╕ друз╕в повеселитися: силою з╕гнали з усього села кр╕посних молодиць ╕ д╕вчат для вт╕хи в╕домо╖. Добре таки гуляли, доки чолов╕ки, брати ╕ батьки цих нев╕льниць, не обклали д╕м сухою соломою ╕ п╕дпалили, а сам╕ чатували навколо з сокирами й молотками - жодна чолов╕ча душа не вихопи- лася з того вогняного пекла, але всеньке село у Сиб╕р п╕шло. Дивно якось складалося у тво╓му житт╕... На час, коли тебе обрали маршалком, для себе ти вже вир╕шив взяти участь у повстанн╕ - в тебе був виб╕р ╕ водночас не було, життя йшло за стр╕мкою ╕ невмолимою лог╕кою; зв╕сно, ти мав можлив╕сть порушити той переб╕г, але х╕ба за умови,


що перестав би поважати сам себе.


Ти мав с╕мнадцятого травня вийти ╕з Гальчинц╕в на чол╕ к╕нноти ╕з тридцяти чолов╕к, загону, сформованого влас- ним коштом ╕ з╕ сво╖х людей. Та обставини, ╕ хто тепер скаже, випадков╕ чи невипадков╕, змусили виступити на- в╕ть ран╕ше.


В стайню, де оглядав кон╕ перед маршем, вб╕г захеканий козак:


- Пане, по вас прибули жандарми!


Перша думка: вт╕кати. Але як, з к╕лькома козаками за- м╕сть загону, який мав при╓днати до вс╕х повстанц╕в? Н╕, спок╕йно, наск╕льки вдавалося, п╕шов у д╕м, а там у к╕м- нат╕, де переховував сво╖ револьвери ╕ шаблю, ротм╕стр з╕ ще одним жандармом уже чекають.


- Вам велено прибути в Житомир, до генерал-губерна- тора Левашова, - ротм╕стр звернувся французькою, тоном сухим ╕ д╕ловитим, безбарвним ╕ без смаку, як переварена ╕ вистуджена вода.


- То запрошення чи наказ? - перепитав обачненько, для годиться, аби виграти час, як раптом почулися дзвони з недалеко╖ дзв╕ниц╕, тривожн╕ як╕сь, не так╕, що в церкву кличуть. "Москал╕ людей збунтувати хочуть?" - спала найперша, неймов╕рна думка, але т╕льки на мить - якраз через ту неймов╕рн╕сть.


╤ тут з виляском в╕дчинися двер╕, гурт с╕льських людей вв╕рвався в к╕мнату.


- Нашого пана арештувати ми не дамо!


Жандарм смикнувся було до рук╕в"я шабл╕, але хтось з козак╕в ударив його по руц╕, к╕лька чолов╕к╕в навалилися на ротм╕стра та жандарма, враз повалили на землю. Тих, хто повинен був ув"язнити бунтар╕в, тепер самих замкнули в пивниц╕.


Збиралися у пох╕д вже нев╕дкладно, а перед тим на ро- с╕йському штампованому шестирубльовому папер╕ ще на- писав акта, яким надавалася воля ус╕м тво╖м селянам, земля у власн╕сть на в╕чн╕ часи, ╖х родинам ╕ д╕тям.


Не забути н╕коли то╖ ноч╕ з 17 на 18 травня 1831 року, коли в коровицькому л╕с╕, на велик╕й галявин╕, при╓дна- лися до повстанц╕в Кароля Ружицького. Ледве зас╕р╕ло небо над св╕танковим л╕сом, виспане птаство вр╕зноб╕й за- лящало з ут╕хи, як перед вишикуваних повстанц╕в ви╖хав командир.


- Небагато в нас вогнепально╖ збро╖, нав╕ть шабель бра- ку╓, - говорив Кароль Ружицький до вояк╕в, говорив спо- к╕йно й неголосно, але з твердою певн╕стю, ╕ ця його впевнен╕сть передавалася повстанцям. - П╕д оком рос╕й- ського тирана ми не мали змоги збро╖ заготувати вдосталь, та не раз же доводилося заради ц╕╓╖ земл╕ кувати з плуг╕в гр╕зн╕ меч╕. Ми здобудемо зброю ╕ здобудемо волю. Поша- новуючи святу нашу справу, йтимемо в атаку не з дикун- ським "ура!", а гукатимемо: "Слава Богу!"


Не забудеш ти, М╕хале Чайковський, ╕ першого бою - п╕д Молочками тод╕ мало в пастку не втрапили. На них, утомлених переходом, наступали з двох бок╕в батальйони п╕хоти рос╕йсько╖, то ж т╕льки на прорив над╕я могла по- кладатися... Спершу риссю, а тод╕ вскач п╕шов ескадрон Чайковського, джмелями злими поряд гуд╕ли кул╕, ось вже на повну силу зачулося: "Слава Богу!" - ╕ раптом - широкий р╕в, якого погано було видно, куля ранить у шию твого коня - ╕ к╕нь зн╕ма╓ться дибки, а тод╕ одним надзу- сильним стрибком, розпластавшись в пов╕тр╕, дола╓ чима- лого того р╕вчака... Козаки тво╖ не в╕дстають, вр╕залися в сам╕с╕ньку гущу ворога, шабля твоя рубала направо й на- л╕во, трич╕ тебе вит╕сняли з каре ╕ трич╕ знову вривався у нього, б╕й у безпам"ятств╕, в сл╕пому шалов╕, коли доля се- кунди вир╕шу╓: жити тоб╕ чи залишитися тут, п╕д ногами обезум╕лих коней ╕ людей - батальйон рос╕ян знесли стр╕мким наступом, наче вихором.


Похитуючись у с╕длах ╕ др╕маючи ╕нколи на ходу, йшли вояки рейдом до Ковеля, стр╕мкими кидками, шул╕кою па- дали на обози транспортн╕ рос╕ян, нищили ╖х, здобували соб╕ амун╕ц╕ю - той рейд немало ускладнювався частими ╕ жорсткими сутичками з в╕йськами генерала Рота, який обсадив ними вс╕ найголовн╕ш╕ тракти. То не випадков╕сть, думав тод╕, що проти повстанц╕в кидають таких, як Рот... Приблуд╕ з ельзаських кра╖в, що був до Французько╖ ре- волюц╕╖ кап╕таном корол╕вського нормандського полку, згодом п╕шов шукати щедр╕ш╕ хл╕би в рос╕йського ╕мпе- ратора, зв╕сно, не шкода ц╕╓╖ земл╕ ╕ люду ╖╖ не жаль. Най- б╕льшу славу здобув генерал не ратними справами, а чварами з оф╕церством власним. Якось вулицею дому, де мешкав, побачив в╕н похоронну процес╕ю - рухався пе- чальний кортеж, оф╕цери у повн╕й форм╕ несли труну п╕д погребальним покровом, вс╕ так╕ смутн╕ ╕ на рукавах жа-


лобн╕ пов"язки. Генерал послав ад"ютанта д╕знатися, кого ж то хоронять.


- Генерала Рота, - мовили вельми похмур╕ оф╕цери. Генарал наказав внести труну в д╕м.


- В╕дчинити труну! - сувора команда.


Скрипнули цвяхи, п╕дняли кришку - та зам╕сть пок╕й- ника як вересне рябий п╕дсвинок...


В╕сьмох оф╕цер╕в розжалували у солдати.


Пробиваючись кр╕зь рос╕йськ╕ заслони, рухалися тво╖ вояки до Ковеля, ╕ небагато знали про подальш╕ плани по- встання. Н╕хто не давав гарант╕╖, як складеться, але один ╕з можливих план╕в передбачав саме тут, у ковельських л╕сах, прийняти нових повстанц╕в, тут буде чим прогоду- вати людей та коней, пройти дал╕ через п╕нськ╕ болота в л╕си овруцьк╕ та радомиськ╕ на Под╕лля: там все склада- лося до того, щоб створити стотисячне повстанське в╕й- сько. ╤ шлях кр╕зь мозирськ╕ та овруцьк╕ пущ╕ був безпечн╕ший ╕нших. Остр╕вки посеред трясовини, щедр╕ нивки, болота й с╕нокоси; до тих нивок можна легко ╕ швидко проходи загатити колодами - ╕ тод╕ вони недос- тупн╕.


Доля тво╓му загонов╕ судилась ╕накша, з-п╕д Ковеля через Буг пробивалися до Замостя, ╕ тут, вишикувавши вояк╕в, вручали тоб╕ орден В╕ртут╕ М╕л╕тар╕.


Ти переводив погляд з обличчя на обличчя, ти знав вс╕х не лише з╕ свого ескадрону, а й усього полку Кароля Ру- жицького. З майже п╕втисяч╕ тво╖х полкових побратим╕в ледве частка десята була польсько╖ шляхти, а на дев"ять де- сятих повстанське в╕йсько складали укра╖нц╕ з с╕мей жи- томирських селян, м╕щан, священик╕в православних та ун╕атських. Мовою в╕йська була укра╖нська, в поход╕ п╕сн╕ козач╕ кр╕пили дух - ╕ те вважав ти властивим ╕ законо- м╕рним.


Тож, М╕хале, не раз умивав ти руки в╕д спокус, як╕ доля тоб╕ дарувала. А може, т╕ дарунки душа не хот╕ла приймати? Як не м╕г аж н╕як прийняти камер-юнкерство з рук ╕мператора Миколи ╤, тод╕, ще перед початком по- встання?


2


Максим Зеленчук побачив заг╕н к╕ннотник╕в ще на- прик╕нц╕ вулиц╕ - вершники наближалися швидко, п╕дхитуючись у с╕длах, видно було вже, що то не рос╕й- ська к╕ннота, бо вдягнут╕ у звичний тутешн╕й одяг, але чомусь ус╕ при збро╖. Ось уже можна нав╕ть розп╕знати обличчя переднього вершника, на подив Максима, то був М╕хал Чайковський, з яким т╕льки два дн╕ тому зус- тр╕чався в гостинн╕й родин╕ Залеських, куди зл╕талася молодь з навколишн╕х ма╓тк╕в, а вельми парубки. Тод╕ к╕лькома словами було перекинулися, що за Бугом па- лахкотить повстанче полум"я ╕ н╕що не завадить доко- титися йому сюди - молодший на к╕лька рок╕в Максим, що лише недавно зак╕нчив г╕мназ╕ю, дивився на М╕хала ще школярськими очима, в яких та╖лася несхитна певн╕сть у всезнайств╕ та непомильност╕ старших.


Зараз же Чайковський, як пор╕внявся з Максимом, т╕льки на мить приспинив коня, що взявся невдоволено пе- ребирати ногами та гризти вудила.


- Терпи, козаче, горе - будеш пити мед, - зам╕сть прив╕тання мовив Чайковський. - Але знудило вже в╕д того меду, йдемо до повстанц╕в.


При останн╕й розмов╕ в Залеських вони см╕шками-пере- см╕шками перекидалися з приводу п╕дсолоджених ╕ таки


досить зверхн╕х сл╕в Миколи ╤ про блаженство поляк╕в п╕д рос╕йським ск╕петром. Максим дивився усл╕д загонов╕, що зникав за курявою в другому к╕нц╕ вулиц╕, помислом в╕н у ту ж хвилю подався би разом з цими вершниками, якби т╕льки не боронили р╕дн╕...Але то зараз немислимо, зойк- нула б ╕ заплакала, заламала руки мат╕р, а батько, багато- р╕чний тутешн╕й фельдшер, подивився таким би суворим поглядом з-п╕д сво╖х густих ╕ кошлатих бр╕в, яким т╕льки раз у житт╕ дивився, як через Максимов╕ пустощ╕ у дитин- ств╕ згор╕ла сус╕дська скирта, - ╕ добре, якби т╕льки гр╕з- ним поглядом об╕йшлося...


Тим часом життя по-сво╓му судило. Наступного дня, вже в надвеч╕р"╖, в подв╕р"я раптово заскочив вершник на змиленому, геть загнаному кон╕. Незнайома людина ╕ не- знайомий к╕нь - кому ж то негадано ╕ з яко╖ потреби до них заманулося? Вершник хитнувся було ╕, немов сонний, почав зсуватися з с╕дла та, обм"яклий, упав на землю. Батько з Максимом вихопилися на подв╕р"я, повернули угору обличчям неспод╕ваного гостя - вершником, уже непритомним, була молода д╕вчина у чолов╕чому одяз╕, кр╕зь який б╕ля плеча сочилася кров.


Швиденько поранену забрали у д╕м, ╕ батько став ╖╖ пе- рев"язувати. За к╕лька хвилин д╕вчина кл╕пнула важкими пов╕ками.


- Хто ви? - повела поглядом незнайомою к╕мнатою.


- Ми люди, - в╕дрекомендувався нахмурений бать- ко. - А чого вас занесло, судячи з усього, аж н╕як не в ж╕- ноч╕ д╕ла? Боятись не сл╕д, я фельдшером тут служу.


Не вельми зичливий тон ╕ завше набурмосений батьк╕в погляд з-п╕д розлогих ╕ вже посив╕лих бр╕в неспод╕вано не викликали у поранено╖ перестороги.


- Я зв"язкова у повстанц╕в. Мен╕ терм╕ново треба ╖хати дал╕ з донесенням.


- Вашому донесенню сл╕д каменем лежати у цьому л╕жку. Щонайменше два тижн╕, - в╕др╕зав батько тим самим звичним для нього грубуватим тоном.


Доп╕зна клопотався батько коло негадано╖ гост╕, варив одному йому знан╕ трави, в╕д яких у всенькому дом╕ стояв п"янкий лоск╕тливий дух, мов ополудн╕ у посушливу без- в╕тряну пору в сосновому л╕с╕. Власне, не одному йому т╕ травн╕ рецепти в ╖х сел╕ в╕дом╕ були, в╕н перейняв те знання в╕д бабц╕ Грипини, доки ще жива була. Сперш п╕дсм╕ю- вався над бабиним варивом, тр╕шки ревнуючи до пошану- вання Грипини тутешн╕м людом та кепкуючи над ╖╖ мандр╕вками в л╕с по трави то до сходу сонця, то у точно визначений час - ╕ не ╕накше! - час ╕ день перед якимось святом. Але трапився випадок, коли батько упевнився, що не все п╕д силу його казенним л╕кам.


Сус╕дського парубка пон╕с к╕нь, в╕з розлет╕вся на друзки, - хлопець, на щастя, лишився живим, але вельми м╕цно головою вдарився, ╕ т╕ло на литц╕ геть знесло, до кост╕, кров╕ втратив багато, ледве спинили. ╤ тепер, як тр╕шки очуняв, не вп╕знавав н╕кого, нав╕ть мат╕р ╕ батька, не тямив, що з ним трапилося вчора ╕ що було р╕к чи к╕лька тому. Краяли душу материн╕ сльози, а ще г╕рк╕ше було дивитися на молоду людину, що п╕рнула ╕ бозна чи вийде з мороку забуття, безк╕нечно╖ ╕ всеосяжно╖ ноч╕ без- пам"ятства.


"Амнез╕я в╕д струсу та больового шоку", - в батька сумн╕в╕в не було, але в╕д того на душ╕ не легшало, бо жад- н╕с╕нького просв╕тку не бачилося у б╕д╕. ╤ тод╕ причалапала, сапаючи в╕д старечо╖ немоч╕, Грипина, довго обдивлялася парубка, шептала над його головою як╕сь молитви. Ц╕л╕- с╕ньку добу пот╕м щось колотила й варила, стояла перед ╕конами на кол╕нах, а ще через добу парубок, забачивши мат╕р перед собою, лише кл╕пнув пов╕ками.


- Ма, - т╕льки й мовив, здивовано рота в╕дкривши, як дитя, що говорити вчиться.


- Житиме. ╤ пам"ять не стратить, - прошелест╕ла ста- рими ╕ висхлими вустами Горпина. - Т╕льки кров╕ йому не можна н╕коли бачити, нав╕ть як курку у суп хто рубатиме.


В╕дтод╕ перестав батько з╕ см╕шками-пересм╕шками го- ворити про Грипину, а взявся чемно, наче школяр, пере- писувати т╕ давн╕ рецепти, ще й Максима у пом╕ч брав. Неоч╕кувано для себе Максим захопився тим д╕лом, за- любки шастав луками та перел╕сками, напевне знаючи, як╕ трави збирати сл╕д у Петр╕вський п╕ст, а як╕ перед Спасом, який кор╕нь копа╓ться до сх╕дсонця, а який перед зорею веч╕рньою.


Для негадано╖ ╖хньо╖ сьодн╕шньо╖ гост╕ бабц╕ни л╕ки знову стали в нагод╕.


А досв╕тком розбудив Максима розкотистий батьк╕в голос, що гогот╕в, як розсердиться, далеким громом - хмар нав╕ть не видно, блискавиц╕ не змигують, а в╕длуння двигтить землею.


- Ви при сво╓му ум╕? - батьк╕в бас трясонув стелю. - Ви ж впадете в дороз╕ уже за версту...


Лопот╕ння невиразне негадано╖ гост╕ хлопець толком не роз╕брав, т╕льки як прочмухався, то вже у воротах вер- шника силует побачив.


А п╕д об╕д у д╕м вв╕рвалося п"ятеро рос╕йських жандарм╕в.


- Де вона? - ╤, не чекаючи в╕дпов╕д╕, стали никати по к╕мнатах.


- Або сховав, або втекла... - розвели руками.


Старший пом╕ж жандарм╕в без запрошення вс╕вся за ст╕л, вийняв сво╖ папери.


- Ви надавали медичну допомогу бунт╕вникам та ╖х пе- реховували. Ви не заперечу╓те цього? - почав допит гос- подаря г╕сть.


Батьков╕ брови ще нижче напустились на оч╕, ╕ в╕н роз- дратовано зиркав з-п╕д них, мов з-п╕д козирка кашкета.


- Я не сл╕дчий, м╕й ╕нший обов"язок. ╤, як фельдшер, л╕куватиму вс╕х.


- А це ще надво╓ бабка ворожила, - засм╕явся той старший за чином г╕сть ╕ враз, похопившись, погасив ту по- см╕шку. - Ви арештован╕.


Вже у дверях, як виводили батька, почув Максим ки- нуте мимох╕дь.


- Зачека╓ ваше фельдшерство тр╕шки. Отак п"ять чи нав╕ть с╕м сиб╕рських зим. Якщо згодом ще не до- бавлять.


- За що? - вже на сх╕дцях заступав дорогу старший Максим╕в брат, але його гребонули так, що ледве стояв.


- Он ж╕нка сус╕дська, яка вта╖ла, що чолов╕к п╕шов у л╕си, свою с╕мку рок╕в Сиб╕ру вже виклопотала...


Дядько Максим╕в, що зак╕нчував духовну сем╕нар╕ю ╕ при╖хав якраз на к╕лька дн╕в у них погостити, ╕ соб╕ став впоперек дороги:


- Гр╕х непростимий вам... Х╕ба за таке карають?


- Помовч, бо й тоб╕ те св╕титиме, - зла ╕скра кресонула у погляд╕ старшого.


- Не см╕╓те. Я через м╕сяць набуду звання духовно╖ особи.


- ╤ цю гонорову особу забрати, - без вагань буденно розпорядився старший. - Там ╖й ╕нше звання присвоять.


П╕двода з двома арештантами рушила з двору.


Через годину Максим, як все перенуртувало в душ╕, зва- жившись врешт╕, почав с╕длати коня. Брат, забачивши те, аж голову перехилив в╕д подиву та обурення, мов видиво яке неймов╕рне углед╕в.


- Ти мат╕р на кладовище в╕дправити хочеш? - схопив Максима за петельки.


Максим таким подивився поглядом, якого не бачив ще дос╕ брат, наче вони пом╕нялись л╕тами.


- Бережи ╖╖. ╤ пробач... - Тихо вимовив хлопець ╕ при- тис брата до себе.


В╕н стрибнув у с╕дло, несп╕шно ви╖хав за ворота, а дал╕ к╕нь п╕шов вчвал, ╕ цок╕т копит все в╕ддалявся, аж поки зовс╕м не стих.


3


До яскраво осв╕тленого палацу Михайла Корженев- ського, дядька М╕хала, в м╕стечку Кодня, ╕мператор п╕д"╖хав п╕зньо╖ ноч╕. В╕йська не виходили зустр╕чати Ми- колу ╤, т╕льки на ╜анку палацу в низькому поклон╕ схи- лили голови граф Пален, господар та волинський губернатор Ав╓р╕н. ╤мператора та свити душ з╕ сто швидко ╕ вправно на н╕чл╕г розм╕стили у головному корпус╕, а при- слуз╕ сяк-так стачило м╕сця у пав╕льйонах.


Вранц╕ у бальн╕й зал╕ вишикувалися тутешн╕ дво- ряни, переступаючи нетерпляче з ноги на ногу та па- сучи великими, настороженими ╕ спраглими очима двер╕, у яких мав з"явитися ╕мператор. Врешт╕ висок╕ р╕зьблен╕ двер╕ прочинилися, Микола ╤ в супровод╕ ге- нерала В╕тте, Бенкендорфа та графа Потоцького не- сп╕шно п╕шов вздовж ряд╕в. Загор╕ле суворе обличчя, високо п╕днята голова, велична осанка ╕ хода, мов п╕д нечутну маршову музику, вся його постать ╕ вся по- става без марних при тому сл╕в говорили, що так може йти лиш владика св╕ту.


Час в╕д часу ╕мператор спинявся, на його запитання хтось в╕дказував невпопад, хапаючи з переляку судомно пов╕тря, мов на нього от-от мала напасти гикавка, хтось то-


рохт╕в заготовленим, мов горохом, ще ╕нш╕ могли спромог- тися лише на однозначне "так" або "н╕".


Тебе ╕мператор сперш окинув поглядом, наче м╕ряв на зр╕ст перед призовом уже до в╕йська.


- З таким пр╕звищем ╕ дос╕ не служиш?


- Я - ╓диний син померлих батьк╕в, оп╕кун сво╖х сес- тер, - знайшовся в╕дразу, аби уникнути зайвих запитань.


- В╕ддай мен╕ свого родича, при двор╕ матиме честь слу- жити, - пов╕льно повернувся цар до Корженевського ╕ глипнув так, мов той заборгував йому п╕вма╓тка.


Негадано п╕сля знайомства з дворянством ╕мператор за- просив тебе до свого ек╕пажу, ╕ ти всю дорогу до в╕йськ в╕д- казував так обачно, як за ранн╕х мороз╕в в дитинств╕ ступав по дзв╕нкому й гнучкому, що лунко коловся, першому льо- дов╕ на ставку в Гальчинцях.


Коли за об╕дом налили келихи за фельдмаршала Д╕бича та непереможн╕ забалканськ╕ рос╕йськ╕ в╕йська, ╕мператор сам взявся тост виголошувати.


- При таких здравицях п"ють не келихами, а п╕дн╕ма- ють кубки!


╤ першим п╕дн╕с високо вгору налите вино - ти дивився не на ╕гристий нап╕й, що др╕бненькими ср╕бними цятками збулькував, не на переливи пром╕ння в гранях чеського кришталю, а на б╕л╕, ретельно доглянут╕ руки. Ти чомусь думав, ск╕льки то мила чи якого там лугу треба, аби в╕д- мити ╖х в╕д кров╕ декабрист╕в.


Так вже склалося, що родина Чайковських зналася по- давно з родиною ки╖вського пом╕щика Рул╕ковського. ╢ди- ний св╕док ус╕х та╓мниць ╕мператора Миколи ╤ обер-пол╕цмейстер Княжн╕н все життя тримав рот на м╕ц- ному замку, а близькому товаришев╕ Рул╕ковському таки не стримався ╕ опов╕в. То в╕д Рул╕ковських д╕йшла до тебе та опов╕дь.


На тл╕ с╕руватого, з олов"яним в╕дливом липневого неба 1826 року, на тл╕ п╕р"ястих хмар, що ледь пом╕тно пливли соб╕ в полуденн╕ кра╖, п"ятеро пов╕шених на кронверков╕ Петропавл╕всько╖ фортец╕ видн╕лися лише темними силуетами. Легкий в╕тер з р╕ки пов╕льно кру- тив мертв╕ т╕ла, наче востанн╓ роззиралися неб╕жчики навкруги, востанн╓ хот╕ли бодай глянути на м╕сто, де мала зродитися рос╕йська свобода. Той самий ╕мператор Микола ╤, що на рапорт╕-пропозиц╕╖ сиб╕рського губер- натора стратити вп╕йманих розб╕йник╕в з велико╖ до- роги, ледь пом╕тно всм╕хаючись, навск╕с надписав: "В России, слава Богу, нет смертной казни, и не мне ее вос- станавливать"; той самий ╕мператор ось ц╕╓ю б╕лесень- кою та охайно доглянутою рукою, що перед тво╖ми очима п╕дносить кубок з ╕гристим вином, п╕дписав указ четвертувати К╕ндрата Рил╓╓ва, Павла Пестеля, Серг╕я Муравйова-Апостола, Михайла Бестужева-Рюм╕на ╕ Петра Каховського, яких не одне покол╕ння зватиме на- родною сов╕стю.


- Але х╕ба то т╕ла декабрист╕в колихав тод╕ в╕тер на ши- бениц╕? - питав чи то Рул╕ковського, чи самого себе до- бряче п╕дпилий Княжн╕н, коли гостював у родин╕ ки╖вських приятел╕в, в╕н неначе ковтнув жарину, ╕ тепер келих за келишком силився залити ╕ погасити ╖╖, та вона чомусь н╕як не хот╕ла гаснути ╕ продовжувала пекти.


Ще як дихали цв╕ллю п"ятеро в"язн╕в у п╕дземелл╕ фор- тец╕, ╖х р╕дн╕ та близьк╕ метушилися в╕дчайдушно ╕ клопо- талися, аби пом"якшити жах╕тливу кару четвертування. ╤ таки в╕дтануло ╕мператорське серце, в╕дм╕нив попередн╕й указ, п╕дписав помилування, зам╕нивши кат╕вську сокиру на шибеницю.


Як прийшла сестра Муравйова-Апостола, впала перед ним навкол╕шки ╕ стала просити бодай братове т╕ло,


вперше не стримався тод╕ ╕мператор ╕, до в╕кна в╕двернув- шись, хрипко в╕дкинув:


- Неудобно...


Н╕хто не знав сенсу то╖ загадково╖ в╕дпов╕д╕, ╕ н╕хто ви- тлумачити не був здатен, т╕льки Княжн╕н, як доливав йому келиха раз по разу Рул╕ковський, нап╕впошепки випов╕в ╓диному в житт╕ оту та╓мницю.


Б╕лими петербурзькими ночами, що заливали примар- ним молочним св╕тлом ╕мператорську опочивальню, м╕ряв не раз ╖╖ кроками Микола ╤, м╕ряв та зважував власн╕ думки, як вчинити з п"ятсот с╕мдесят дев"ятьма арештованими за спробу грудневого заколоту 1825 року. ╤ таки з╕йшовся в душ╕ на ╓дино можливому р╕шенн╕, яке ма╓ прийняти як р╕- шучий та твердий государ. Ма╓ вчинити так, як зробила ба- буся його, Катерина ╤╤, коли пугачовщину через кол╕но ламала. П"ятьох цих зухвальц╕в, р╕вно ст╕льки, cк╕льки бабця тод╕ пугачовц╕в порубала на Болотн╕й площ╕, попри власний указ, писаний для людського ока, в╕н бунт╕вник╕в таки на шматки поруба╓ - ╕ це зробить у те число м╕сяця, яке сп╕впадатиме з числом батькового убивства.


Наступно╖ мит╕ помчали г╕нц╕, Княжн╕на, що спросоння н╕як не м╕г встати, просто скинули з л╕жка.


Останн╕й допит був у тих самих казематах, зв╕дки сто- гони й крики так само чутн╕, як ╕з могили, сюди ж прий- шли дво╓ кат╕в ╕з сокирами.


Як вернувся Княжн╕н ╕ почав допов╕дати ╕мператоров╕, Микола ╤ стояв якраз перед дзеркалом ╕ мовчки дивився на власне обличчя, що в примарних в╕дливах б╕ло╖ ноч╕ ски- далося на лице мерця, в╕н дивився ╕ думав, чи зможе й на- дал╕ воно, насправд╕ обличчя держави, зможе бути р╕шучим, суворим ╕ спонукати пошанування.


- Прижигали раны горящей смолой... Резали члены... Секали головы...


Княжн╕н допов╕дав голосом без барв та в╕дт╕нк╕в, як ця б╕ла петербурзька н╕ч за в╕кном, про д╕ю за д╕╓ю говорив, мов клав писаний рапорт на ст╕л аркуш за аркушем. Дво╓ кат╕в ╕ тро╓ солдат з ╕нженерно╖ команди фортец╕ з╕брали на м'ясо порубаних, повантажили в заготовлений бот ╕ той рушив до Петровського острова. Шматки т╕л, загорнут╕ у ганч╕р"я, скинули тут у викопану яму в прибережних кущах, швидко ╖╖ засипали ╕ землю зр╕вняли, аби око сто- ронн╓ не пом╕тило нав╕ть м╕сце.


Наступного дня, ледве п╕дн╕матися почало сонце, двох кат╕в ╕ трьох солдат з ╕нженерно╖ команди, пом╕щених п╕сля четвертування декабрист╕в у т╕ ж сам╕ каземати, де кров на ст╕нах ще липла ╕ кле╖лася, вс╕х п"ятьох, що справу свою вже зробили, вивели на кронверк фортец╕. Нов╕ люди з третього в╕дд╕лення Бенкендорфа, що чекали б╕ля зведе- них ще учора шибениць, вправно надягли вс╕м п"ятьом петл╕ мотузок на ши╖. А ще через к╕лька хвилин в╕тер з р╕ки пов╕льно хитав ╕ крутив т╕ла тих, хто, окр╕м Княж- н╕на, знав та╓мницю могили четвертованих, - нехай ду- мають вс╕, що то висять декабристи. Пов╕шених зняли п╕зньо╖ ноч╕, п╕д посиленим конво╓м вивезли на остр╕в Го- норопуло. Трупи засипали вапном ╕ опустили в яму з водою, для певност╕ ще по краях т╕╓╖ ями два ящики вапна кинули.


- Нав╕ть як спробують викрасти т╕ла, ╖х н╕хто вже роз- п╕знати не здатен, - сухо прошелест╕ли слова Княжн╕на, мов поклав на ст╕л останн╕й аркуш з писаного ╕мператору рапорту.


З╕б"╓ться з н╕г р╕дня Рил╓╓ва, Пестеля та решти родин в пошуках могил страчених, аж поки Наталя Рил╓╓ва не по- просить помоч╕ у сус╕да ╕ друга пок╕йного брата, а за сум╕с- ництвом ╕мператорського стукача Феопемпта, який, власне, ╕ видав ус╕х декабрист╕в.


- Наш╕ с╕м"╖ ╕ друз╕ н╕чого за те не пошкодують, - по- об╕цяла йому раптово посив╕ла Наталя.


Холодний зблиск в очах Феопемпта, мов на бите скло впав на мить м╕сячний пром╕нь, не м╕г його, зв╕сно, видати. В╕н же ма╓ шанс тепер заробити удво╓ - т╕ родини справд╕ н╕чого не шкодуватимуть, а в╕д ╕мператора сл╕д чекати на нову ласку, може, самою ласкою ╕ не об╕йдеться...


Скрадливою мишею б╕гав погляд Феопемпта, який на та╓мн╕й зустр╕ч╕ запропонував сором"язливо Микол╕ ╤ нову послугу: в╕н ще раз допоможе ╕мператоров╕, в╕н видасть р╕дн╕ могилу. Т╕льки не ту, де справд╕ лежать порубан╕ на шматки декабристи, бо ╖╖ ╕ сам не зна╓, а ╖хн╕х кат╕в, хто вже з часом там оп╕зна╓...


╤мператор нав╕ть не оч╕кував такого дарунку дол╕. В╕н не вельми боявся, що хтось викри╓ його брехню про фаль- шиве помилування, що не зам╕нив таки четвертування на шибеницю, в╕н чомусь лякався самих пок╕йних, мов наяву чи у сн╕ вони можуть розгорнути темно╖ ноч╕ насипану по- сп╕хом землю ╕ встати з могил. А ще гр╕ла ╕ ╕ т╕шила душу сама уява, як приходить на вказане хитрим греком м╕сце р╕дня ╕ молиться за упок╕й, молиться не над м╕сцем похо- вання уб╕╓нних брат╕в ╕ син╕в, а над могилою ╖хн╕х кат╕в.


Феопемпт таки не прорахувався - перстень неймов╕р- но╖ ц╕ни з царсько╖ руки тепер його, а в╕д дорогоц╕нностей родин тих п"ятьох х╕ба дурень в╕дмовиться.


...На святковому бенкет╕ на честь при╖зду в в╕йська ╕м- ператора ти дивився зачаровано на п╕дняту руку з вином Миколи ╤, та думки тво╖ були далеко в╕д непереможно╖ за- балкансько╖ рос╕йсько╖ арм╕╖ ╕ здравиць гучних за оцим сто- лом на честь фельдмаршала Д╕бича, ти думав сво╓.


Тож не в╕дмовився ти в╕д дарунка Миколи ╤, не умив сво╖ руки в╕д власно╖ дол╕, ти просто не м╕г прийняти камер-юнкерства, орден╕в можливих та нових ма╓тк╕в з


ото╖ руки, б╕ло╖, мов ретельно випране простирадло, руки з син╕ми, намальованими чомусь грубо поверх того прости- радла прожилками. Тож довгенько-довгенько доведеться петербурзькому камер-юнкерству тебе чекати.


4


Як наздогнав Максим повстанчий заг╕н з Гальчинц╕в, то Чайковський його появ╕ н╕тр╕шки не подивував, наче воно напевне ╕ мало так бути чи наперед про це зговорилися - т╕льки око одне М╕хал примружив, мов ц╕литися з руш- ниц╕ з╕брався.


- Але куди ж прилаштувати тебе, козаче? - ╤ по хвил╕, щось зважуючи та прикидаючи у думках, додав: - Най- краще до розв╕дки, певно, сл╕д долучити. Як перевдягнути у с╕льського пастуха чи поводиря сл╕пця, то здогаду н╕ в кого не буде, тим паче, гов╕рки пол╕сько╖ тебе не вчити.


За вечерею, дивлячись, як змигу╓ ╕ потр╕ску╓ св╕чка, на- томлений М╕хал несп╕шно викладав Максимов╕ сво╓ ба- чення, але говорив чомусь, не переводячи на хлопця погляд, наче балакав до цього жовтого, хисткого ╕ тремтли- вого маленького полум"я.


- Тут, земляче, усе закипа╓, уся Укра╖на. Знайом╕ пе- реказують, що ось-ось ма╓ взятися за вила с╕льський люд Кримного ╕ Дубечного поблизу Ковеля, п╕д Луцьком у Ча- руков╕ збро╖ н╕вроку соб╕ припасли. Корпус генерала Двер- ницького вже руха╓ться сюди, старий генерал Колишко, що воював ще разом з Костюшком проти Рос╕╖, теж не забув в╕йськову науку. Ковель хоч ╕ не втримали, але вже був у наших руках, з гарн╕зонних тамтешн╕х склад╕в збро╓ю та припасами поживились н╕вроку.


- А мен╕ дивн╕ реч╕ розказують родич╕ ╕з Под╕лля, - до-


кинув в╕д себе Максим. - Там якийсь Кармалюк тисяч╕ люду п╕дняв... Царев╕ то зловити його вда╓ться, то в╕н знову чудом вт╕ка╓, причому в загонах у Кармалюка, цього справжн╕с╕нького характерника козацького часу, не лише укра╖нц╕, а й поляки, ╓вре╖...


Неймов╕рну всячину Максимов╕ опов╕дали про Карме- люка: с╕льський дядько, окр╕м р╕дно╖, в╕н в╕льно говорить польською, рос╕йською, н╕мецькою мовами, а ще ╓врей- ською, грецькою... В╕н м╕г, т╕каючи з каторги, пройти п╕шки п'ятнадцять тисяч верст, витримати п"ять тисяч удар╕в шп╕црутенами, коли прост╕ смертн╕ й половини того не витримують, а ще одним поглядом причаровувати най- гоноров╕ше ж╕ноцтво; як треба, в╕н ставав невидимим, бо як же ╕накше можна втекти з в"язниц╕ Камянець-Под╕ль- сько╖ фортец╕, зв╕дки до нього н╕ одна душа вирватися не здатна. Казали, що Кармелюк м╕г перевт╕литися в ╕ншу людину, бо коли при очн╕й ставц╕ на черговому допит╕, як удавав в╕н з себе солдата-москаля, до нього на шию ки- нувся син, то й р╕дня разом з сином засумн╕валися, чи то й справд╕ не москаль, бо жоден м"яз не здригнувся на в"язне- вому обличч╕... ╤мператор рос╕йський оголошував його осо- бисти ворогом, та байдуже все те йому, дал╕ вою╓ з царською кривдою.


- То правда здеб╕льшого за Кармелюка... ╤ в наш╕ повстанч╕ загони збираються люди з под╕льських Ольго- п╕льського та Ушицького пов╕т╕в, Липовецького, Мах- н╕вського ╕ Уманського Ки╖всько╖ губерн╕╖, чималенько з Гайсинського, Ямп╕льського, Балтського та ╕нших кут- к╕в п╕шов до повстанц╕в небайдужий народ. Зрештою, тут, сво╖ми очами бачиш, з дня в день новачк╕в дода- ╓ться. Тож за обмаль роботи тоб╕ у розв╕дц╕ не доведеться журитися.


Чайковський, як згодом переконався Максим, не поми-


лився. ╥х заг╕н перейшов р╕чку Случ, ось уже поминув Бе- резно, дал╕ тримався напрямку Бугу, аби вирватися на те- ритор╕ю Корол╕вства Польського. Кароль Ружицький виявився прирожденним партизанським командиром, вдало лав╕рував ╕ уникав невиг╕дних сутичок з рос╕йським в╕йськом, якого по щирост╕ нашпигували в тутешн╕ села ╕ нав╕ть л╕си. Три дн╕ никався Максим понад Бугом, розпи- тував у дядьк╕в, чи не бачили, часом, його загублено╖ ко- рови:


- Така, зна╓те, чорно-ряба, з б╕лою плямою на сам╕с╕нь- кому лоб╕, геть на п╕вм╕сяця та лисинка схожа...


Кордон, як на власн╕ оч╕ побачив Максим, був обсадже- ний ворожим в╕йськом щ╕льненько, немов у доброго господаря новим частоколом. Ружицький, вислухавши до- несення, прийма╓ з командирами ескадрон╕в неспод╕ване р╕шення. Вони завертають у напрямку Ковеля, все ма╓ так виглядати, що повстанц╕ повторно збираються взяти м╕сто. До того ж над╕йн╕ люди шепнуть у селах, кому потр╕бно, що на п╕дход╕ нов╕ повстанськ╕ сили.


- Клю╓, - продавав витр╕шки Максим, нав╕ть не встигнувши перевдягнути свою латану на л╕ктях ╕ зашму- ляну свитку. - Нав╕ть клюнуло. Частини зн╕маються ╕з прибережжя Бугу ╕ йдуть до Ковеля.


Заг╕н Ружицького в надвеч╕р"я п╕дходить до передм╕стя ╕ на очах у ворога п╕вколом ста╓ на пост╕й: н╕хто не кри- ╓ться, вояки голосно перегукуються, на н╕ч запалюються багаття. Але за дв╕ години до св╕танку полк тихцем зн╕ма- ╓ться ╕ покида╓ пост╕й з щонайб╕льшою обачн╕стю. За Мак- симовою п╕дказкою, бо в ╖х сел╕ цигани так крали кон╕, копита заздалег╕дь обмотан╕ повстю, н╕де не ма╓ брязнути збруя чи хто п╕двищити голос. У передсв╕танков╕й ╕мл╕, х╕ба в к╕лькасот кроках в╕д ворожого розташування, вояки Ружицького проходять скрадливим маршем, за годину той


марш ста╓ стр╕мким - до Бугу чимдуж, до кордону, доки ворог не похопився.


Ескадрон Чайковського р╕чку переходив вплав. ╤ вперше за вс╕ останн╕ дн╕ Максимов╕ щось деронуло у горл╕, мов зачерств╕лою тижневою хл╕биною подавився ╕ викаш- лятися н╕як не здатен; в╕н то знав, куди з дому батьк╕в- ського йде, страху з небезпек вельми не йняв, але зараз в╕н покидав св╕й край - ╕ нема╓ то╖ ворожки, що скаже, коли назад йому вертати, ск╕льки води ма╓ зб╕гти у ц╕й не надто широк╕й р╕чц╕, а ще - якою вистелять батькову долю ╕ чи пощастить мат╕р застати живою, - може, судиться х╕ба постояти б╕ля горбка земл╕ ╕з хрестом на могил╕. Бувай же, земле моя, бувай...


5


Н╕, ти не вмивав рук в╕д власно╖ дол╕, ти просто не м╕г прийняти ан╕ першого того дарунку, стати маршалком в р╕дному кра╖, ан╕ другого, гонорового камер-юнкерства при двор╕. Але якраз через те мусиш тепер покинути землю, на як╕й думав жити, жити ╕ вмерти там, де н╕коли св╕ту тоб╕ не було за "досить".


П╕сля Ковеля, Замостя, Львова ╕ Золочева, оп╕сля по- разки повстання, ма╓ш зважитися: куди ╕ти?


Перепочинок в Галичин╕ швидко ск╕нчився, бо австр╕й- ський уряд запоб╕гав ласки рос╕йсько╖, додому теж не було вороття - там стр╕чатимуть не рад╕сним дзвоном келих╕в, х╕ба оч╕кувати можна подзвону ланцюг╕в в╕д тюремних ко- лодок.


В╕льнолюбна Франц╕я?


А може, п╕ти в степи, в як╕ п╕шли подавно вже запо- рожц╕, коли вляглися чорн╕ дими над понищеною остан-


ньою С╕ччю? Там, до слова, селилися ╕ нескорен╕ вояки Та- деуша Костюшка, ╖м не в╕дмовила над╕лити земл╕ в До- брудж╕ Висока Порта. Кароль Ружицький теж не хот╕в довго затримуватися, дел╕катно кепкуючи, що втратять вони без д╕ла козацьку хвацьк╕сть, радив добре обм╕зку- вати можлив╕сть проходу вояк╕в за Дунай. Якраз повер- нувся з тамтешн╕х кра╖в давн╕й знайомий Ружицького, вже посив╕лий ╕ л╕тами погорблений Левчук-Заремба. В╕н несп╕шно, час в╕д часу спиняючись, наче передихнути хот╕в в╕д мандр╕вки з далеких дор╕г, опов╕дав про До- бруджу, про тамтешн╓ життя, описував все ╜рунтовно, бо з добрий десяток л╕т перед тим прожив у Туреччин╕.


Вже й думка було прибилася до задунайського краю, як прибива╓ться човен до берега в час каламутно╖ та бурхли- во╖ повен╕, вс╕ налаштувалися йти до Чорткова ╕ пробива- тися зв╕дти в Туреччину, як наздогнав ╖х у Тернопол╕ лист ╕з Константинополя. Писали над╕йн╕ люди про недобру си- туац╕ю, що витворилася в останн╕ часи у Стамбул╕, опов╕- дали, що Порта стала зовс╕м безсилою супроти Рос╕╖, полякам та укра╖нцям жити тут небезпечно, бо Туреччина зобов"язалася видавати ╖х на перший-л╕пший запит рос╕й- ського посольства. Прихисток, бодай тимчасовий, може дати х╕ба французький або англ╕йський паспорт.


Отож, т╕льки Франц╕я...


Цугов╕ кон╕, зн╕маючи куряву, верста за верстою в╕дда- ляють тебе в╕д далеких уже Гальчинц╕в, старого натомле- ного млина ╕ шерегу б╕лих хат у садах, в╕д лляних ╕ гречаних кв╕тучих пол╕в, в╕д р╕дного об╕йстя. В╕д того об╕йстя, де мати, поклавши твою дитячу голову на кол╕на, опов╕дала довгими вечорами про родинне древо ╕ його роз- лог╕ г╕лки. ╤ ти бачив, як далекий тв╕й предок, один з ота- ман╕в козак╕в запорозьких Грицько Брюховецький лашту╓ться у пох╕д на Перекоп, як дзвенять шабл╕ у затя-


т╕й с╕ч╕ п╕д В╕днем, ╕ слава козацька котиться ╓вропей- ськими полями та перел╕сками.


А ще десь там, за спиною, за курявою дор╕г, за двома ря- дами г╕нких тополь, висаджених обаб╕ч шляху, залишався д╕д Левко, до якого на гуторку звично зб╕галися д╕тиська з ц╕л╕с╕нького кутка. Д╕д с╕дав на призьб╕, закурював обсма- лену люльку, певно, древн╕шу за нього самого, ╕ опов╕дав про забут╕ походи запорожц╕в, а ще страшн╕ ╕стор╕╖ про вов- кулак╕в та упир╕в.


Д╕д попухкував сизим димом тютюну такого, що вся ко- марня в надвеч╕р"я з переляканим писком ут╕кала чимдуж; у тих опов╕дях не т╕льки твар чи птахи, в них кожна р╕ч мала власну душу ╕ св╕й житт╓пис. Звичайне веретено ста- вало геро╓м казково╖ ╕стор╕╖ ╕ пояснювало та╓мницю "баби- ного л╕та": то Сонечко забрало до себе на небо д╕вчинку, труд╕вницю невтомну, та д╕вчина пряде день ╕ н╕ч, ╕ вже во- сени, як випогодиться ╕ останн╓ тепло т╕шитиме людей, з того веретена ср╕бне прядиво на землю спадатиме ╕ тихо пливтиме в голубому ╕ чистому, аж кришталем дзвенить, пов╕тр╕ лаг╕дних дн╕в. Хатню коцюбу не можна абияк ки- дати в кут, ╖╖ ставити сл╕д шанобливо, а то образиться ╕ сва- ритиме господиню та капость якусь вчинити може; нею стар╕ люди в╕двертали град, виносячи на подв╕р"я коцюбу та хл╕бну лопату: ╖х клали навхрест ╕ читали т╕льки ╖м знану молитву.


Найб╕льше запала в душу д╕дова опов╕дь про алатир-ка- м╕нь. В╕н лежить в далеких краях, куди птахи л╕тають у вир╕й, Древо життя на ньому росте, завжди на камен╕ Живий вогонь горить, а з-п╕д каменя ц╕лющ╕ струмки ву- с╕б╕ч дзюрчать. То вс╕м каменям кам╕нь, на ньому спочивав ╤сус Христос ╕з дванадцятьма апостолами - хто хоч крихту принесе того каменя у св╕й край, на землю свою, там в╕дразу так╕ ж ц╕лющ╕ струмки поб╕жать, найп╕сн╕ше


поле рясно родитиме, райськ╕ яблука нав╕ть дичка почне плодоносити. На ту землю кривда й ногою не ступить, де- сятою дорогою оминатиме ╖╖ заздр╕сть, н╕коли люди там не сваритимуться, а, тим паче, не воюватимуть, душ╕ людськ╕ стануть такими ж чистими, як вода у струмках ц╕лющих. Аж св╕тилися тво╖ оч╕ в╕д д╕дово╖ опов╕д╕: виростеш, гадав соб╕ подумки, п╕деш шляхами, що у вир╕й ведуть, хай би й що, а знайдеш той алатир-кам╕нь ╕ крихту його принесеш у р╕дн╕ Гальчинц╕...


А ще десь далеко позаду, за тими г╕нкими тополями, ди- вилися всл╕д сумовит╕ оч╕ тво╓╖ Северини, твого першого кохання. З випадкового знайомства у недалекому сел╕ Пи- липи, знайомства з приязною родиною Залеських, де з трьох сестричок чомусь в╕дразу вир╕знив ╖╖, найстар- шеньку, негадано зародилося те почуття. Сперш воно було зовс╕м м╕зерне, ╕, видавалося, не варте уваги, як випадкова ╕скра, що лиш хвильку жевр╕тиме ╕ неминуче згасне, але негадано з то╖ ╕скорки спалахнуло полум"я, кволе у першу пору, та все ж тривке; ╕ ти не зоглед╕вся, як воно на всю м╕ць запалахкот╕ло в душ╕. Марно кепкували друз╕-одно- л╕тки, що тебе вдома застати зась, нав╕ть на улюблене по- лювання на ланцюгу не витягти, бо все пропадав у Пилипах...


Ви бродили ц╕лими днями невеликим, але якось по- особливому затишним парком б╕ля садиби Залеських, той парк непом╕тно переходив у природний дубовий гайок на узг╕р"╖; шурхот╕ло п╕д ногами багряне листя ╕, наче д╕ти, ви навмисне ногами човгали, п╕дбивали ц╕л╕с╕ньк╕ жмути того листяного жару, який спалахував ще яскрав╕ше п╕д соняч- ним променем, що вряди-годи пробивався кр╕зь р╕дше тепер верхов╕ття. Ви сперечалися про Вальтера Скотта ╕ Байрона, ти читав напам"ять щось з "Дон Жуана", а час- т╕ше - з "Мазепи".


Я мав гарячу кров д╕д╕в, Що в╕д образи хвилювалась ╤ враз на ворога пускалась, Мов люта гадина-зм╕я, -


Не диво, що на хвильку т╕ло


П╕д гн╕том тих страждань зомл╕ло...


Ви йшли ╕ трималися за руки, як раптом ти перечепився за невидну п╕д листям г╕лку, ще Северина спробувала стри- мати тебе, але то намарне було, впали обо╓. Ви см╕ялися з того щиросердно, як д╕ти, ╕ котилися узг╕р"ям, не спам"ята- лися нав╕ть, як ви немов во╓дино злилися, лишилось у згадц╕ т╕льки гаряче й тремтливе д╕воче т╕ло - ви котились у нестримному шал╕ пом╕ж пахучого давн╕м вином жовто- гарячого листя, п╕д кронами, де празник св╕й ос╕нь справ- ляла сл╕пучими барвами, п╕д небом високим ╕ неймов╕рно голубим, в якому з прощальною п╕снею прол╕тали у вир╕й зап╕зн╕л╕ пташин╕ ключ╕...


Цугов╕ кон╕ несуть тебе зараз нестримно на зах╕д, а десь там, за спиною, за тополями стрункими обаб╕ч шляху див- ляться всл╕д сумовит╕ Северинин╕ оч╕ ╕ тихо звучать читан╕ нею в час останньо╖ зустр╕ч╕ так╕ ж сумовит╕ байрон╕вськ╕ рядки:


Забудь сво╖ незгоди зл╕, Забудь сво╖ пекельн╕ бол╕: Н╕хто ╕з смертних на земл╕ Не в╕дгада сво╓╖ дол╕...


Цугов╕ кон╕ нестримно несуть незнайомими дос╕ селами, м╕стами й полями, мчать дорогами незв╕даними, але чи знайдеш ти в краях далеких той алатир-кам╕нь, який в ди- тинств╕ далекому в╕дшукати мр╕яв ╕ частинку якого, бодай крихту, принести хот╕в для щастя земл╕ сво╓╖?


6


Вони з╕бралися того разу в Миколи Гулака, що винай- мав квартиру на роз╕ вулиц╕ Володимирсько╖ в знайомого поляка, чолов╕ка добродушного, але скупуватого, що тор- гувався з Гулаком за житло до одно╖ коп╕йчини, буц╕мто вона, геть остання, таки найц╕нн╕ша; в╕н те робив з особли- вим азартом й натхненням, блиском захоплення в очах, що врешт╕-решт Гулак у душ╕ зап╕дозрив: не коп╕йка йому по- тр╕бна, а несп╕вм╕рно б╕льше важить ╕ душу п"янить сама торг╕вля, вт╕ха боротьби, схожа на вт╕ху давнього ╕ невил╕- ковного картяра.


Цього разу головував на зас╕данн╕ Кирило-Мефод╕╖в- ського братства Микола Костомаров.


- Товариство, ми не ма╓мо щастя часто збиратися, але нин╕шнього тижня потрудимося залюбки, - Микола ╤ва- нович звичним ╕ р╕зким порухом голови в╕дкинув густе пасмо свого чорного волосся, що спадало пост╕йно на скрон╕ ╕ нав╕ть затуляло окуляри. - Мусите кожен сказати про п╕дготовлений мною "Закон Божий", цю книгу буття укра╖нського народу, аби то було не мо╓ особисте бачення, а документ всенького братства. З "Книгою народу по- льського ╕ п╕л╕гримства" Адама М╕цкевича ви давно знайом╕, рос╕йський переклад в╕д Семена Хмельницького в╕домий також. Тому, будьте ласкав╕, клад╕ть на ст╕л сво╖ м╕ркування.


Микола Гулак спершу роззирнувся, чи хоче хто з брат- чик╕в вже говорити, ╕ на правах господаря почав першим.


- Доб╕рне тут слово, будь-якому селянинов╕ чи селянц╕, як з паперт╕ десь почу╓ читане, ╕стинно ляже на денце душ╕. Одне т╕льки в мене, ╕ то не поправка, крий Боже, про- сто думка уголос: отам москал╕в у текст╕ до слов"ян дочис- лено. Тепер╕шн╕ ╓вропейськ╕ вчен╕ сумн╕ваються в тому, у


французьких шк╕льних п╕дручниках зовс╕м те заперечу- ╓ться. А в нас тут, гадаю, на в╕ки ма╓ бути писане.


Тарас Шевченко, що дос╕ мовчки сид╕в у кр╕сл╕, п╕д- перши п╕дбор╕ддя рукою, ╕, видавалося, був десь далеко свого товариства, нав╕ть цього гам╕рливого м╕ста, що виру╓, метушиться, н╕як не заспоко╖ться ╕ в замет╕ль, - враз випрямився у кр╕сл╕ ╕ протягнув долонею по обличч╕, наче вмивався.


- Те справд╕ кажуть поважн╕ люди. Москал╕, пишуть, не ╓ ан╕ слов"янами, ан╕ християнами в дус╕ слов"ян. Вони залишилися кочовими до наших дн╕в ╕ залишаться ними назавжди.


Костомаров було стрепенувся, мов людина, яка щойно вип╕рнула з крижано╖ води, крутнув головою, в╕ялом роз- лет╕лося його довге чорне волосся, - Микола ╤ванович не образився, але з╕ сво╓ю рвучкою натурою готовий уже вчи- нити неабияку шарпанину та заворушення словесне.


- Не все правда, що пишуть на Заход╕, але й не все ми повинн╕ писати лише для раба ╕ мужика. ╤ не можемо, якими б не були затятими укра╖ноф╕лами, бачити в голов╕ за ╕деал лишень свинаря, гречкос╕я, чумака ╕ ╖м под╕бних. ╢ ж у нас люди осв╕чен╕, то прийдешн╓ вони нехай визна- чають...


- Не гарячкуйте, Миколо ╤вановичу, - спробував при- тишити жар господар квартири. - Наск╕льки я розум╕ю, Тарас Григорович майже досл╕вно процитував Франц╕шека Дух╕нського - з його думкою, даруйте, в Париж╕ й не т╕льки досить рахуються. Можна х╕ба позаздрити здалеку, як Дух╕нський при помоч╕ польського ем╕грац╕йного уряду розгорта╓ зараз демократичну пресу у Франц╕╖.


- Ось тако╖, ледве почали, ще полум"я не знялося, а вже закип╕ли, - см╕ючись, хитав заспок╕йливо головою Микола Савич. - Але, як на м╕й глузд, можна ч╕тк╕ше,


ясн╕ше, не так розмито сказати про кончу потребу бунту.


- Кол╕╖вщини заманулося? - не втерп╕в Костомаров.


- Ви зна╓те, що я хилюся до Марксового бачення, - так само спок╕йно хитав головою Савич, говорив моно- тонно, мов втомлений дяк наприк╕нц╕ служби - ╕ те справд╕ втихомирювало. - У ц╕й затхл╕й ╕мпер╕╖ без рево- люц╕йного протягу не зникне н╕коли аз╕йський ордин- ський дух ╕ невситима хапальна жадоба. Насм╕люся нагадати, що про це думав й казав Карл Маркс: "Москов╕я була вихована й виросла в жахлив╕й ╕ п╕дл╕й школ╕ мон- гольського рабства. Нав╕ть п╕сля визволення Москов╕я про- довжувала грати ролю раба, який негадано ста╓ паном. Згодом Петро ╤ по╓днав рабську ниц╕сть з ненаситн╕стю граб╕жника, якому Чинг╕зхан запов╕в загарбати св╕т".


Суперечка таки шпарка видавалася: найб╕льше гаряч- кував Костомаров, то в╕дкидаючи з лоба неслухнян╕ пасма волосся р╕зким порухом голови, то п╕двищуючи голос мало не до крику, ще й руками махав так, мов от-от на крилах злет╕ти збирався; Савич його вспокоював сво╖м монотон- ним дяк╕вським голосом, а Шевченко т╕льки зр╕дка блимав з-п╕д лоба з незлою ╕рон╕╓ю та якоюсь поблажлив╕стю, як до пустотливих д╕тей. Уривок за уривком проходили текст, звучало утверджене братством карбоване слово:


- ╤ не любила Укра╖на н╕ царя, н╕ пана, а скомпонувала соб╕ козацтво, ╓сть то ╕сте╓ братство, куди кожний, при- стаючи, був братом других - чи був в╕н преж того паном чи невольником, аби християнин, ╕ були козаки м╕ж собою вс╕ р╕вн╕, ╕ старшини вибирались на рад╕, ╕ повинн╕ були слуговати вс╕м по слову Христовому, ╕ жодно╖ помпи пан- сько╖ ╕ титула не було м╕ж козаками...


А вже як збирався Микола Савич в╕д"╖жджати, вручив йому Тарас Григорович рукописа:


- Будете у Париж╕, нав"язуватиме стосунок з поль-


ською ем╕грац╕╓ю, то передасте Адаму М╕цкевичу мою поему "Кавказ". Вправност╕ в╕д польських друз╕в н╕як не забрати - вони не т╕льки через М╕хала Чайковського мають потужний центр у Стамбул╕, а й з горцями заодно, з Шам╕лем сп╕льно супроти царя воюють.


- Кажуть, уже тисячами поляки та укра╖нц╕ перехо- дять на б╕к Шам╕ля...


Тихий сум наб╕г на обличчя Шевченка, г╕рка йому була згадка:


- Розказував мен╕ пок╕йний Як╕в Петрович де Бальмен, саме йому присвята "Кавказу"... На в╕рну смерть неугод- ного чолов╕ка послав генерал, царський п╕дм╕тач. Так от, опов╕дав Як╕в Петрович, як вт╕кач╕ з царського в╕йська воюють - коли зак╕нчувався в них порох, то голими ру- ками ядра у голови ворог╕в кидали...


Щось сво╓ пригадав Микола Савич, аби перевести мову в╕д тяжкого для побратимового серця спогаду, докинув, мов дор╕кнув:


- Ви б, Тарасе Григоровичу, переклали дещо сам╕ з М╕цкевича.


Мов присоромлений школяр, опустив оч╕ Шевченко.


- Як не лукавити, то брався уже. Т╕льки той св╕й пере- клад власноручно ╕ рвав... Може, колись буде час, на душу спок╕йну лягатиме, то знову в╕зьмуся.


То вже не перший рукопис Тараса Григоровича мандру- вав дорогами незв╕даними до л╕тератор╕в польських. Тер- пляче збирав Шевченко, по мачин╕ м╕зерн╕й, перекази земляк╕в про Кол╕╖вщину, опов╕д╕ св╕дк╕в тих неблизьких час╕в, пригадував розказане д╕дом сво╖м ╤ваном - все те лягало рядками поеми "Гайдамаки".Тож, коли втрапив у руки роман М╕хала Чайковського "Вернигора", якраз за- вершував в╕н сво╖х "Гайдамак╕в", передав поему Чайков- ському через сп╕льних знайомих.


Шевченко т╕шив себе, що буде й для переклад╕в час, як на душу спок╕йну лягатиме... Та по ╕ншому судитиме доля, вже для них готувала вона сир╕ каземати та заслання, а Миколу Савича арештують, ледве переступить, додому вер- таючись, рос╕йський кордон. Доки ж доля на зорях воро- жить, в невеличк╕й квартир╕ Гулаков╕й звучить "Закон Божий":


"Лежить в могил╕ Укра╖на, але ще не вмерла...


╤ встане Укра╖на з╕ сво╓╖ могили, ╕ знову озветься до вс╕х брат╕в сво╖х слов"ян, ╕ почують крик ╖╖...


Тод╕ скажуть вс╕ язики, показуючи рукою на те м╕сто, де на карт╕ буде намальована Укра╖на: "От камень, его же не брегоша зиждущий, той бисть во главу".


7


╤мператор Микола ╤ був похмурим, як сире листопа- дове надвеч╕р"я: аби т╕льки наступав понед╕лок, обов"язково чекай яко╖сь капост╕ чи лихо╖ пригоди. За сн╕данком розбив ненароком свою улюблену чашечку в╕д серв╕за, подарованого його коханкою Варенькою Нел╕довою, що жила при двор╕ ╕ творила насправд╕ другу с╕м"ю. Почав розбирати папери - ╕ неспод╕вано втрапило в руки сл╕зне клопотання грошово╖ помоч╕. В нього аж обличчя пересмикнулося, мов в╕д раптового нападу зубного болю, коли наприк╕нц╕ листа побачив власноручний п╕дпис прохачки. Писала добре в╕дома особа, ота св╕тська вертихв╕стка, яка у св╕й час мала на- хабство йому в╕дмовити, надала перевагу натом╕сть шмаркатому фл╕гель-ад"ютантов╕, а тепер, залишив- шись без засоб╕в для життя, см╕╓ до нього простягати руку.


- Ц╕й б...? Н╕коли й н╕чого! - швиргонув пап╕р так, що той, фуркнувши, ображено зашелест╕в на п╕длоз╕.


Остаточно ╕мператоров╕ з╕псувало настр╕й донесення про нов╕ потуги "Готелю Лямбер", ем╕грац╕йного уряду Адама Чарторийського, що через стамбульську агенц╕ю М╕хала Чайковського наводить мости з кавказькими гор- цями ╕, зокрема, з оточенням невловимого ╕ нескоримого Шам╕ля. Микола ╤ на ранок наступного дня, бо на сьогодн╕ прикрощ╕в ╕ так вже досить, наказав запросити канцлера Карла Несельроде.


- Я не можу зрозум╕ти, чому з геть простим питанням ми дос╕ не здатн╕ справитися, - ╕мператор в╕дчитував с╕м- десятил╕тнього канцлера, мов школяра. - Ще коли я на- казував, якщо пам"ята╓те, нашому послу у Стамбул╕ Титову викурити того польського невдалого роман╕ста М╕- хала Чайковського геть з Туреччини.


- Ця польська агента... Ця агента прикривався до ос- таннього часу французьким паспорт, - виправдовувався канцлер, якому так ╕ не вдалося вивчити мову держави, в як╕й жив ╕ служив багато рок╕в.


╤мператоров╕ нав╕ть очей не хот╕лося п╕дн╕мати на кан- цлера, такого, видавалося б, досв╕дченого у справах м╕жнародних, а тут чомусь зовс╕м безпорадного. "Не- ссельроде - кисель вроде", - наб╕гло на думку ╓хидне пр╕звисько, яке прикле╖лося до чолов╕ка давно при двор╕. Микола ╤ гадав, що в ц╕й незм╕рим╕й многонародн╕й ╕мпер╕╖ такий чолов╕к допомагати правити вельми потр╕бен, хай нав╕ть доведеться перетерп╕ти десь ╕ колись вайлуват╕сть, в╕н може довол╕ справно пасти ╕нтерес ╕мперський, пасти з ц╕лковитою та холодною байдуж╕стю до земл╕ ╕ люду, д╕яти безпристрасно у Польщ╕ чи Укра╖н╕, в Приамур"╖ чи на Кав- каз╕. Батько канцлера, н╕мець-католик, п"ять раз╕в за життя м╕няв п╕дданство, мати його, ╓врейка, як треба було,


з╕ споконв╕чно╖ в╕ри сво╓╖ перейшла в протестантство, сам Карл народився у Л╕ссабон╕. А ще ╕мператор шкодував у душ╕, що цю справу на початках не доручив такому, як Олекс╕й Орлов, шеф жандармського ╤╤╤ в╕дд╕лення. Цей байстрюк ╕з гнучким розумом, властивим нер╕дко д╕тям украдено╖ пристраст╕, дос╕ б напевне справився. В╕н не по- милився, коли саме Олекс╕ю Орлову доручив укласти до- зар╕зу потр╕бний Андр╕апольський мир - Орлов д╕яв блискуче, покупляв перед тим поодинц╕ ╕ гуртом вс╕х паш╕в та в╕зир╕в. Неп╕дкупленим залишався, як п╕дсм╕ю- валися при двор╕, х╕ба т╕льки султан - на те витрачати казну не було вже нав╕ть потреби.


Канцлер тим часом дал╕ наводив докази у сво╓ виправ- дання, перебираючи важкуват╕ для нього рос╕йськ╕ слова з таким трудом, мов тримав кам╕нця у рот╕, ╕мператор же, слухаючи одним вухом невправне бурмот╕ння старого, думав сво╓.


Саме чужак з безжальним ╕ холодним серцем йому до- поки потр╕бен, то з немалою його пом╕ччю в Угорщин╕, як настала "весна народ╕в", добрячий холод у потр╕бний час дихнув, враз перецв╕ла та весна, стотисячна рос╕йська арм╕я хутенько вс╕ пелюстки обтрусила. ╤ нехай соб╕ його називають десь там, за кордоном, жандармом ╢вропи, вдома зам╕сть "Николай Павлович" дражнять криводушн╕ недруги "Николай Палкин", нехай... У ц╕й безтолков╕й ╕ розшарпан╕й кра╖н╕ пожежа спалаху╓ за пожежею, ледве погасиш в одному к╕нц╕, як он, дивишся, ╕скрить ╕ димить в ╕ншому. Але в╕н ма╓ бути завше твердим государем ╕ не допустити вогню у дарованому йому у спадок дом╕. Пере- садив, н╕вроку, братчик╕в з Кирило-Мефод╕╖вського това- риства, Лермонтов не напише б╕льше "Прощай, немытая Россия", польське повстання не в вод╕ потоплене, Укра╖на позбавлена Магдебурзького права та Литовського статуту,


особисто розпорядився закрити журнали "Московский те- леграф", "Европеец", "Телескоп", заборонив для постано- вок Фр╕др╕ха Ш╕ллера. Що вже гадати про окра╖нн╕ народи, як╕ поштиво при зустр╕чах кланяються, як в Кодн╕ кланялися поляки та укра╖нц╕, а насправд╕ дулю в кишен╕ тримають. Тут, майже п╕д носом, виникла конча потреба встановити та╓мне стеження за Костянтином та ╤ваном Ак- саковими, Хом"яковим, Кире╓вським, професором Соло- вйовим. Чаада╓в, розумака такий, напевно, об"╖вся ╓вропейського чтива: в╕н обурений, бачте, в╕длученням Рос╕╖ в╕д "всесв╕тнього виховання людського роду" - його журнал закритий, а самого оголошено безумцем. ╤ хай тепер спробу╓ довести, що не псих в╕н ╕ не придурок, бо ви- друкувати виправдання, його "Аполог╕ю безумця", не до- зволить н╕коли, доки в╕н ╕мператор. Добереться врешт╕ до Герцена, аби не патякав безсов╕сно, що його правл╕ння уро- чисто почалося ╕з шибениць: н╕де не д╕неться в╕д нього ╕ М╕хал Чайковський.


- Так ви здатн╕ нарешт╕ роздавити чиряка, що так до- п╕ка╓ скулко нам у Стамбул╕? - перебив допов╕дь кан- цлера ╕мператор ╕ штриконув навил╕т його колючим поглядом. - Коли, врешт╕, Чайковський буде у нас якщо не в руках, то в межах досяжност╕? Франц╕я ж в╕д╕брала у нього св╕й паспорт.


Зсутулений чи то в╕д старост╕, чи навмисне з лукавин- кою горбився тр╕шки, аби викликати жал╕сть та мимо- в╕льне сп╕вчуття до сво╖х л╕т та клопот╕в незм╕римого обширу, канцлер ще нижче похилив голову. Почуте для ╕мператора Миколи ╤ було такою ж неспод╕ванкою, як н╕би гр╕м вдарив десь у р╕здвян╕ свята чи сн╕г випав у перед- жнив"я.


- Чайковський, ваша величносте, знов поза наша до- сяжн╕сть.... - Канцлер таки не стримався в╕д спокуси дати


╕мператору здач╕ за його жорсткий тон: - ╤ вчинив це Чай- ковський, ваша величносте, з п╕дкресленою зухвал╕стю... В╕н це ... у день вашого народження. - Клейнм╕хель вдався до чимало╖ паузи, перш н╕ж сказав про неоч╕кува- ний ╕ немислимий ╕з звичного погляду крок М╕хала Чай- ковського.


8


М╕хал Чайковський збирався на Сх╕д, попри властиву непосидюч╕сть, по к╕лька годин у день гортав книги про звича╖ й традиц╕╖ в тамтешн╕х краях, але князь Чарторий- ський сперш направив його у Рим. На польськ╕ справи, на жаль, чомусь Ватикан ╕ сам Папа Григор╕й XVI в останн╕ часи став скрива дивитись.


Вже до присмерку йшло 8 травня 1841 року, зблиску- вало багряно останн╓ пром╕ння на куполах собору Петра, як надав ауд╕╓нц╕ю Чайковському папа римський. М╕халу так багато хот╕лося опов╕сти про гон╕ння на ун╕ат╕в, като- лик╕в сх╕дного обряду, - про скасування ╕мператором Ми- колою ╤ васил╕анських монастир╕в ╕ пограбування ╖хнього добра, заборону богослужбових книг, окр╕м в Москв╕ дру- кованих, закриття богословських шк╕л, змушування кан- дидат╕в у священики вчитися лише в московських закладах, незрозум╕лу заборону католицьких свят Йоса- фата, Божого Т╕ла. В╕н спод╕вався переконати святого отця, що кривди московського окупанта сягнули через межу будь-якого терпцю в╕рних у його р╕дному кра╖.


Папа Римський слухав уважно, х╕ба обличчя було неве- селе - чи то в╕д утоми за довгий ╕ клоп╕тний день, чи в╕д хвороби, що тихо й п╕дступно п╕дточувала його здоров"я, в╕д чого обличчя те видавалося наче припале пилом. А ще


у глави Ватикану ╕ без польського питання стачало мороки: розбурхан╕ революц╕йн╕ в╕три того десятил╕ття розгойду- вали ╕ розколихували стару ╢вропу. Докотилися вони ╕ до папсько╖ област╕, ледве австр╕йськ╕ в╕йська ту революц╕йну хвилю пригасили, ╕ то мало не два тижн╕ потребувалося по- працювати в╕денським "пожежникам". Папа винуватив у всьому французький л╕берал╕зм, Польща чомусь насл╕ду╓ його, то ж в╕н р╕зко осудив ту доктрину, а книгу одного з╕ спов╕дник╕в ╖╖, католицького ф╕лософа Фел╕с╕те Ламенне, змушений був нав╕ть занести в "╤ндекс заборонених книг".


- Поча╖вський монастир сто рок╕в ун╕атам належав, - швидко ╕ ч╕тко говорив М╕хал, мов опасався, що не встигне викласти кривди ус╕ за цю ауд╕╓нц╕ю. - Тепер монастир ╕мператор вже в╕д╕брав. Подиву г╕дна заборона сп╕льно╖ мо- литви греко-католик╕в з католиками, д╕тей в╕д подруж р╕з- них в╕рувань силою приписують до московсько╖ церкви. Священик╕в став призначати чомусь губернатор. Дв╕ст╕ ка- толицьких монастир╕в в╕д╕брано, ченц╕в ув"язнено н╕защо та вивезено в Сиб╕р.


╤ чим довше говорив М╕хал, тим с╕р╕шим ставало об- личчя Папи Григор╕я, М╕хал т╕льки не знав, чи то д╕йсно в╕д хвороби неспинно╖ ╕ невблаганно╖, чи п╕д впливом, по- дейкували у Париж╕, улесливих ╕ заспок╕йливих лист╕в ╕м- ператора Миколи ╤ у Ватикан.


"Обмане ж тебе, святий отче, - прокидалася думка гр╕- ховна в Чайковського, - обмане той лукавий ╕мператор, в оч╕ тоб╕ скаже одне, а позаоч╕ чинитиме зовс╕м ╕нше".


Врешт╕, як ск╕нчив М╕хал мову, папа римський загово- рив про повстання 1831 року.


- Треба було вам легально д╕яти, - з перепочинком, несп╕шно ╕ тихо говорив папа. - Сл╕д було, як в ╤рланд╕╖, де все спиралося на легальн╕ засоби, а ви по французьки ро- били справу, з революц╕йним тр╕ском.


Вже й зовс╕м смеркло, як вийшов Чайковський на площу перед собором Петра, та ще густ╕ший присмерк був на душ╕ М╕хала.


"Замазав оч╕ тоб╕, святий отче, лукавими листами ╕мпе- ратор, може, колись буде нагода переконатися, що той чо- лов╕к в обличчя одне скаже, а в╕двернувшись, ╕ншого засп╕ва╓", - проганяв ╕ не м╕г сповна прогнати г╕рк╕ думки М╕хал.


Чи то вже в таку пору подумав Чайковський, чи зб╕г- лося просто, але пот╕м насправд╕ те переконання в Папи Григор╕я XVI настало.


╤мператор Микола ╤, мандруючи ╢вропою, також попро- сив ауд╕╓нц╕╖ в Папи Римського. Святий отець було пожу- рив ╕мператора за невиправдан╕ жорстокост╕ з в╕рними, а тод╕ розговорилися про мистецтво скульптури. Пап╕ вельми подобалися роботи Фабр╕са, йому, до слова, нав╕ть бюст св╕й замовив.


╤мператор для ╜речност╕ в╕дв╕дав майстерню знаного скульптора, аби на власн╕ оч╕ його твор╕ння побачити.


В майстерн╕ Фабр╕са Микола ╤ аж язиком прицмокував та все приказував французькою:


- Шарман, то прекрасно...


А, в╕двернувшись до свого придворного почту, додавав рос╕йською:


- Яке паскудство, яка гидота.


Придворн╕ аж давилися з того, пирскали см╕хом у ру- кави.


А на завершення ╕мператор, спод╕ваючись на незнання чужинцями рос╕йсько╖, ще додав:


- Якщо так╕ у них скульптори, то це просто ганьба.


Швидко виставу ту не забарилися переказати зн╕ченому й шокованому Григор╕ю XVI.


Смерклося зовс╕м, на площ╕ б╕ля собору Святого Петра


вуличн╕ л╕хтар╕, змигуючи, не здатн╕ були сповна роз╕- гнати п╕тьму - ╕ так само понурий Чайковський не м╕г ро- з╕гнати розчарування в душ╕ в╕д недавньо╖ розмови: не хочуть чомусь захистити в╕рних престола апостола святого Петра, престола, який зараз судилося об╕ймати Пап╕ Рим- ському Григор╕╓в╕ XVI.


9


Ще т╕льки висадився на берег Босфору, т╕льки обжи- вався в Стамбул╕, ще на першому роц╕ перебування в Ту- реччин╕ замислив соб╕ з далекоглядною ц╕ллю на власн╕ оч╕ побачити останню С╕ч запорожц╕в, Задунайську в До- брудж╕. По в╕йн╕ року двадцять дев"ятого цар зажадав в╕д султана понищити С╕ч, та ходили чутки, що найкр╕пше духом козацтво таки позосталося.


Без ф╕рману, оф╕ц╕йного дозволу влади, без жодного до- кумента вирушив у небезпечну подорож - неграмотн╕й ту- рецьк╕й сторож╕ при перев╕рц╕ зам╕сть ф╕рману пред"являв старий корабельний квиток, а в╕д грамотно╖ мусив в╕дкуп- лятися


З Кустендж╕ взяли курс на Бабадаг, ╖хали берегом озера ╕ не могли нат╕шитися незайманою ще природою та неля- каним водним птаством, що геть тоб╕ не боялося людини, подивовано, перехилюючи гол╕вки, розглядаючи ╖╖, х╕ба крилами несп╕шно залопотить, як вже зовс╕м близько хто п╕д╕йде, а як ви╖хали в степи козач╕, то пустили коней з в╕т- ром навперейми... Видавалося, що знову скачеш в повстан- ських лавах, кон╕ так╕ ж, як у полку волинському, ╕ ось-ось здвигне пов╕тря гучне й переможне: "Слава Богу!"


Та г╕ркою була твоя зустр╕ч ╕з С╕ччю - ще на п╕д"╖зд╕ по- бачили дерев"ян╕ таблички ╕з написом-забороною тут сели-


тися та об╕цяною за те немалою карою. А в Добрудж╕... У понизз╕ вода ╕ болото, на козацьк╕м майдан╕ товчуться й бе- кають в╕вц╕, сумовито зн╕маються на м╕сц╕ дом╕вок одн╕ ко- мини, що пообростали вже густими чагарниками; табун здичав╕лих коней, ледве наблизилися, з ╕ржанням лякли- вим промчався руймовищем.


Задунайсько╖ С╕ч╕ нема...


╤ все ж ти зустр╕вся з колишн╕м козацтвом, що не все ще розв╕ялося в╕трами по неблизьких св╕тах та не поли- шило свого нового краю - колишн╕ козаки тепер риба- лили та бурлакували на Дуна╖. Так╕ ж вони зосталися, як на картинах тогочасних художник╕в, з мальовни- чими вусами, голеними з оселедцями головами, у того ж запорозького крою сорочках та шароварах. Працювали вони тут до сьомого поту ╕ гуляли, допоки змокр╕╓ со- рочка, т╕льки слухали тебе сперш насторожено, х╕ба час в╕д часу давн╕й вогник в очах спалахував, вогник при- в╕лля запорозького ╕ звитяги. ╤стинно св╕т т╕сний, бо зус- тр╕в нав╕ть земляка ╕з житомирсько╖ Кодн╕, селянина колишнього ма╓тку дядькового, - запросив в╕н тебе на гостину.


Парував на стол╕ борщ, смаку якого не знав вже багато л╕т, пироги та вареники геть так╕, як в Гальчинцях, - наче й не було тих стр╕мких та тривожних рок╕в, знову ти у во- линському кра╖, де цв╕туть медов╕ гречки, а кв╕туюче поле лляне злива╓ться з голубизною небесною.


Мова сп╕льна таки знайшлася з давн╕м козацтвом, як ╕ з некрасовцями - старов╕рами, як╕ хоча чубилися час в╕д часу з добруджанцями, але пам'ять про донськ╕ ╕ ку- банськ╕ сво╖ кра╖, що з вол╕ лихо╖ Петра ╤ змушен╕ були полишити, н╕як╕ роки не згасили. ╤ ти написав у Париж князев╕ Адаму Чарторийському: "Я м╕г би побути тут десь ╕з п╕вроку, набереться напевне в╕д 4 до 5 тисяч ба-


жаючих вояк╕в. Коней ╓ достатньо, а с╕дла козацьк╕ та зброю, гадаю, нескладно доставити з Кустендж╕ чи Кара- Карману".


Для тебе, М╕хале, то не було раптовим поривом, митт╓- вим порухом душ╕ на хвил╕ жалю чи ностальг╕╖ за роман- тичним минулим, швидше б то стало продовженням справи повстансько╖ та ем╕грантського життя в Франц╕╖. Негадано для себе ти взявся за перо в паризький пер╕од,


"Пов╕ст╕ козацьк╕", а вельми "Вернигора" роблять тебе знаним не лише в ем╕грантському кол╕, книги, що вихо- дять одна за одною, швидко розкуповуються. Те, що збе- реглося у материних записах про прапрад╕да Григор╕я Брюховецького, опов╕д╕ дядька та ╕ншо╖ р╕дн╕, пароха галь- чинецького, що був "живою хрон╕кою д╕янь козацьких, ле- генд ╕ п╕сень укра╖нських", в╕дтепер оживали в уяв╕ та на стор╕нках, писаних швидким ╕ рвучим почерком - ╕нколи п╕сля себе нав╕ть не перечитував, аби т╕ картини не зблякли, бачене немов вочевидь не розмилося ╕ не в╕- д╕йшло.


Швидко книги здолали меж╕ Франц╕╖ ╕ п╕шли гуляти св╕тами, а пошта приносила немало в╕дгук╕в. "Чита╓мо


"Вернигору", - пишуть ╕з Галичини, - чита╓мо нав╕ть з б╕льшою при╓мн╕стю, ан╕ж прекрасн╕ "Пов╕ст╕ козацьк╕"; автор волод╕╓ р╕дк╕сним даром викликати ╕ втримати у вищ╕й м╕р╕ ╕нтерес аж до к╕нця - якась та╓мниця розлита по всьому творов╕". Незнаний св╕т, прекрасний ╕ геро╖чний, для французького ╕ не т╕льки читача в╕дкривався не за мо- рями ╕ океанами, не за горами-долами, той св╕т лицарства козацького в Укра╖н╕, на подив, був зовс╕м недалеко фран- цузьких кордон╕в. Ти швидко ста╓ш знаменитим, тебе за- прошують на науков╕ симпоз╕уми. На ╓вропейському ╕сторичному конгрес╕ в Париж╕ в тридцять п"ятому роц╕ виступав ╕з допов╕ддю про вплив козацтва на л╕тературу


П╕вноч╕ ╕ Сходу, говорив про козацький первень як вт╕- лення досконалого духу слов"янського, первень, що в╕дро- див рос╕йську ╕ польську л╕тературу, бо досить лишень уважно розглянути твори Богдана Залеського чи Кондра- т╕я Рил╓╓ва, - треба було бачити обличчя поважних про- фесор╕в, що ляскали у долон╕, мов пров╕дному сол╕стов╕ з ╕тал╕йсько╖ опери.


Щоправда, ╕ на гор╕хи не бракувало, вельми в╕д друз╕в ╕з польсько╖ ем╕грац╕╖. В "Готел╕ Лямбер", штабов╕ уряду польського ем╕грантського, по виход╕ з друку роману


"Гетьман Укра╖ни" так розпекли, що пальця до щоки при- клади - шип╕тиме.


- Як купляв автор фарби для ц╕╓╖ картини, то певне було то перед св╕жим завозом - одна рожева у продаж╕ за- лишалася.


- М╕хале, тут все бачене очима укра╖нця. А куди ж польськ╕ под╕в?


Врешт╕ ти визр╕в ╕ на криве сл╕вце для найзатят╕ших, та заступився князь Чарторийський:


- Панство таке гаряче... См╕ю в б╕к автора стати, нага- дати застереження Наполеона - через сто рок╕в ╢вропа буде або безбожною республ╕канською, або християнською козацькою.


...Ти ╕шов пом╕ж чагарями на м╕сц╕ С╕ч╕, дивився, як на обсмаленому комин╕ вс╕вся вгодований крук ╕ зн╕чев"я глу- зуюче крякнув, ти ╕шов ╕ все ж думав: "Задунайсько╖ С╕ч╕ нема, та С╕ч воскресити можна. Таку, як описував у "По- в╕стях козацьких"; напевно, можна п╕дняти з ру╖ни в дев"ятнадцятому стол╕тт╕ ту, що нерозумн╕ голови занапас- тили у стол╕ттях ш╕стнадцятому та с╕мнадцятому".


╤ це, задумав соб╕, зробити ма╓ш саме ти.


10


╤мператор Микола ╤ приймав британського посла в Пе- тербурз╕ Гам╕льтона Сеймура. Посол говорив глухим ╕ мо- нотонним голосом, мов у високу порожню бочку, ╕мператор слухав його п"яте через десяте, в╕н дивився в в╕кно, де рап- тово розпогодилося, с╕чневий колючий в╕тер роз╕гнав брудно-с╕р╕ хмари, небо вмилося ╕ таким стало св╕тлим, як його настр╕й, - р╕к починався вдало. Мова зайшла про сто- сунки з Османською ╕мпер╕╓ю.


- Туреччина - то хвора людина, - мало переймаю- чись, доречно чи невпопад, докинув ╕мператор, бо думкою був на неблизьких Балканах. - Тяжко хворий може будь- коли в╕ддати Богов╕ душу, а доки це станеться, то не зава- дило б обм╕зкувати под╕л залишеного спадку.


Посол знову забубн╕в сво╖м простудженим голосом, час в╕д часу покашлюючи та посп╕шно прикриваючи рота хус- тиною, ╕мператор же в голов╕ тримав балканську карту, в╕н несп╕шно р╕зав ╖╖, як ножем розк╕шного торта на власних ╕менинах - новоутворен╕ незалежн╕ держави, зв╕сно, мають бути п╕д впливом рос╕йського ск╕петру.


- А як бачиться вам доля ╢гипту? - перепитав у свою чергу Гам╕льтон Сеймур, що почувався дещо н╕яково через той кашель та нежить - ще сприймуть його, чого доброго, хворим на сухоти.


- Я прекрасно розум╕ю вагу ╢гипту на терезах Бри- тан╕╖, - ╕мператор тихцем, аби не пом╕тно за письмовим набором, малював шарж на гостя - Микола ╤ полюбляв цим побавитися, карикатури з-п╕д його ол╕вця лягали до- тепн╕, принаймн╕ так казали придворн╕, нав╕ть як бачив хтось себе з носом папуги чи слоновими вухами. - Розу- м╕ю у ваших очах значим╕сть ц╕╓╖ кра╖ни, тому, як впаде Туреччина, ви соб╕ забирайте ╢гипет, н╕чого не маю


проти. Те ж стосу╓ться острова Кр╕т, якщо в╕н вам п╕- д╕йде. Зовс╕м не бачу причин, а чом би вам ним не заво- лод╕ти.


╤мператор не вол╕в багато розводитися про Стамбул, ска- зав для годиться, що окупац╕╖ зовс╕м не вол╕╓, хоч у душ╕ погляд його не вельми р╕знився в╕д задумок попередник╕в на престол╕, а вельми бабус╕ - чого лукавити, дивилася на Константинополь вона, як голодна курка на щойно розси- пане просо. В╕н же зробить куди пристойн╕ше, просто в╕зьме п╕д оп╕ку вс╕х православних в Османськ╕й ╕мпер╕╖, а то таки мало не половина тутешнього люду. Зажада╓ також негайно видати ем╕грант╕в польських. А на таких, як М╕хал Чайковський, чи пак нин╕ Садик-паша, який може стати центром малорос╕йського бунту, в нього знайдуться майстри роз╕братися, ╕ то розберуться з гарант╕╓ю. На ви- р╕шальн╕ переговори в Стамбул не Орлов по╖де, верткий ╕ хитрий, як б╕бл╕йний зм╕й, а пошле шалапута Меншикова. В╕н, Микола ╤, ма╓ бути твердим государем, у вир╕шальний момент д╕яти так, як тод╕ з Рил╓╓вим та ╕ншими декаб- ристами.


За вс╕ роки ╕мператор вперше подумки, бо завше зна- ходив у соб╕ силу вол╕ в╕д╕гнати найменший спомин, за вс╕ роки вперше недавно назвав ╕м"я декабриста. Те спричинив граф Клейнм╕хель - голоний кер╕вник шля- х╕в сполучення, а перед тим в╕йськовий м╕н╕стр. Ви- пливло, що граф майже повн╕стю вкрав кошти, вид╕лен╕ на умеблювання Зимового палацу, що в╕дбудували оп╕сля пожеж╕. Правда, ╕ при в╕дбудов╕ поцуплено, певне, немало, бо в щойно в╕дремонтованому Георг╕╖в- ському зал╕ з доброго дива обвалилась вся покр╕вля ╕ стеля. Зекономили тр╕шки на роб╕тниках, бо сотням ╕ сотням ╖м спати вел╕ли в найб╕льш╕ нав╕ть морози в ре- монтованому будинку, аби в╕д╕гр╕ти ╕ висушити власним


теплом майбутн╕ апартаменти. Люди, зв╕сно, не скаржи- лися н╕ за життя, н╕ п╕сля смерт╕, т╕льки цей клейнм╕хе- л╕вський метод сушки палацу спричинив за кордоном так непотр╕бн╕ пересуди та см╕шки-пересм╕шки. Доко- нав же ╕мператора директор канцеляр╕╖ ╕нвал╕дного фонду Пол╕тковський, що вхитрився вкрасти, пропити ╕ прогуляти один м╕льйон дв╕ст╕ тисяч карбованц╕в ср╕б- лом. Миколу ╤ жахнула не т╕льки сума крад╕жки, не т╕льки те, що чинилася вона багато л╕т посп╕ль, а що за краден╕ кошти гуляла вся сановна столиця ╕ оч╕льником гульок власною персоною був фактичний шеф ╤╤╤ в╕дд╕- лення, гр╕зний для ╕нших Леонт╕й Дубельт. Справу свою так довго чинити м╕г Пол╕тковський тому, що покривав те все особисто дов╕рений Миколи ╤ генерал-ад"ютант Ушаков. Аж прихвор╕в було в╕д г╕ркоти та розчарування ╕мператор, ╕ вперше подумки згадалися йому декаб- ристи, а дн╕в через двадцять ╕ вголос, не соромлячись на- в╕ть придворних, вигукне з серця:


- Зв╕сно, Рил╓╓в з товаришами сво╖ми так би не м╕г з╕ мною вчинити!


Б╕льше н╕коли не називав в╕н ╕мен декабрист╕в.


А з британським послом Гам╕льтоном Сеймуром ╕мпера- тор роз╕йшовся, як звично розходяться оп╕сля диплома- тичних зустр╕чей. Сеймур, посм╕хаючись, вже прикидав в голов╕ текст сп╕шно╖ та╓мно╖ депеш╕ у Лондон про загроз- лив╕ для його кра╖ни рос╕йськ╕ нам╕ри, а Микола ╤ подумки сп╕вставляв почуте сьогодн╕ з вуст посла ╕ чуте в╕д фран- цузького дипломатичного представника Дантеса - одне з другим н╕як не в"язалося.


Спершу, правда, Дантес почував себе сковано, якийсь ляк чи, швидше, насторожен╕сть видн╕лися в його очах, як в людини, що оч╕ку╓ удару от-от у лице, та добродушний тон ╕мператора, що св╕дчив про давно забуте убивство Дан-


тесом Пушк╕на, ту насторожен╕сть одним помахом стер - так на шк╕льн╕й дошц╕ стирають щойно написане.


╤мператор нав╕ть на знак приязн╕ запросив Дантеса разом верхи покататися.


11


Наприк╕нц╕ вересня сорок четвертого року Чайков- ський повернувся з чергово╖ по╖здки в Добруджу - та не ос╕нню втому побачив Максим на обличч╕ М╕хала, радше весну, ранню й прудку, коли за одну-одн╕с╕ньку н╕ч дос╕ гол╕ дерева рясно вкриються молодим, яскраво-зеленим ╕ ще липким листям.


- З Низу, ╕ т╕льки з подунайського козацького Низу можна звалити царство московське, оте зло все╓вропейське чи, нав╕ть, св╕тове, - нов╕ ╕де╖, здавалося, не вм╕щалися в чолов╕ков╕ ╕ проступали з нього, як рум"янець на щоках в╕д захоплення райдужними нам╕рами. - Зв╕дти зручно сп╕л- куватися з Бессараб╕╓ю, а з тамт╕ль проникати в Укра╖ну. Можна досить над╕йну дор╕женьку витоптати для наших посланц╕в - консп╕ратор╕в, л╕рник╕в, м╕стик╕в, кобзар╕в, д╕д╕в-опов╕дач╕в з ╖х народними думами про призабуту волю...


М╕халу не сид╕лося нав╕ть: заклавши руки за спину, в╕н м╕ряв ╕ перем╕ряв безупинно кроками невелику к╕мнату.


- А ще ╓ вельми гарна м╕сцина, де можуть переховува- тися ╕ зв╕дки виходити на укра╖нськ╕ шляхи наш╕ по- сланц╕. То Чил╕ндир, монастир Усп╕ння Пресвято╖ Богородиц╕ поблизу Тульч╕, там сходяться вс╕ стежечки вт╕кач╕в з Московщини у турецьку землю.


Чайковський раптом засм╕явся, см╕явся якимось забу- тим см╕хом, немов у дитинств╕, чого давно вже на пам"ят╕


в його морочливому житт╕ не було, см╕явся, як вт╕шений малюк, якому показали кумедну цяцьку ╕ тут же ╖╖ протя- гують в руку.


- Св╕т т╕сний, ╕нколи мовлять... Але воно не сприйма- ╓ться, доки не впевнишся сам. Зна╓ш, хто настоятелем того монастиря? Отець Па╖с╕й, в╕н, виявля╓ться, з-п╕д Бер- дичева родом, - ╕ ма╓ справд╕ щиру укра╖нську душу.


Чайковський в╕в тривалу розмову з настоятелем, ╕ той справд╕ под╕ляв його погляди й нам╕ри, а ще отець Па╖с╕й зголосився п╕дбирати людей над╕йних та перев╕рених у по- сланц╕ на укра╖нськ╕ шляхи.


- Ми нав╕ть говорили про можлив╕сть у монастир╕ об- лаштувати друкарню, - викладав подальшу розмову М╕хал. - Сл╕д п╕д╕брати ╕ завезти туди шрифти польськ╕ ╕ укра╖нськ╕, аби мати змогу друкувати п╕сн╕, молитви й в╕- дозви до нашого люду. А грамотн╕ монахи, лиш тр╕шки на- вчити, ╓ там на м╕сц╕.


А ще отець Па╖с╕й дав згоду прихистити п╕д виглядом монах╕в двох чолов╕к в╕д новостворювано╖ фундац╕╖ - стар- шенький виконуватиме обов"язки агента в╕д польсько╖ агенц╕╖ у Стамбул╕, а молодший вчитиметься в нього ╕ буде за пом╕чника. Париж, цього разу на подив швидко ╕ без зво- л╕кання, прислав нав╕ть людину на посаду агента - Анто- н╕я ╤лл╕нського.


Ось тут ╕ сталася чи не вперше в Максима велике непо- розум╕ння в розмов╕ з Чайковським - з╕ спок╕йного вияс- нення погляд╕в раптом, мов в╕д випадково╖ ╕скри пересушене г╕лля у л╕с╕, спалахнула суперечка неабияка; обо╓ гарячкували, обо╓ розчервон╕лися, притули мокрого пальця - ╕ зашипить.


У невеличк╕й за числом польськ╕й агенц╕╖ в Константи- нопол╕ Максим мав справу здеб╕льшого з розв╕дкою та без- пекою, а ще найважлив╕шими донесеннями. В попередн╕й


розмов╕ з ╤лл╕нським, в його прудк╕й ╕ дещо бундючн╕й ско- ромовц╕, в╕н раптом вловив несп╕впадання дат: виходило якось, за його словами, так, що в той самий м╕сяць ╕ р╕к Ан- тон╕й був одночасно в Перс╕╖ ╕ тод╕ ж в ╤нд╕╖, - в╕ддаль м╕ж ними у к╕лька дн╕в не здолати. ╤ так само р╕зонули слова Антон╕я, що Максимова наддн╕прянська гов╕рка ╓ лише од- н╕╓ю з гов╕рок загальнопольсько╖, та й край наддн╕прян- ський лиш п╕д варшавською рукою мислимий.


- Антон╕й воював у польському лег╕он╕ в Португал╕╖ разом з генералом Бемом, - настоював на сво╓му Чайков- ський, притискаючи кожне слово, в╕д чого пр╕звище гене- рала загуло, мов з великого м╕дного дзвона. - А ще воював в Алжир╕...


- Тим паче, це не школяр-забудько, що переплуту╓ не так╕ вже далек╕ м╕сяц╕ ╕ роки. А чого вартують його родо- в╕дн╕ байки...


- То людина справд╕ з великим, як би точн╕ше мовити... житт╓вим досв╕дом, - сп╕ткнувся було на слов╕ Чайков- ський, як об невидиму перепону, хитнувся злегка, але р╕в- новагу втримав. - Не певен, чи на байки т╕ варто звертати якусь увагу, - у кого з нас нема╓ дивацтва.


Мова йшла про чудернацьк╕ опов╕д╕ Антон╕я про влас- ний родов╕д: то в╕н походив в╕д ╕ла╖в, татар ╕з Золото╖ чи Кипчацько╖ орди, то з легендарно╖ ╤л╕ади, а коли виявив станицю ╤лл╕нську на Дону, то ще й став козаком ╕ ту ста- ницю також долучив у розпов╕дях до ма╓тностей предк╕в. П╕сля бойових д╕й у Португал╕╖ в лег╕он╕ генерала Бема ще воював з биками в ╤спан╕╖, де наймався тореадором на там- тешн╕ арени; згодом в мандр╕вки його потягнуло, д╕йшов до Афган╕стану, Перс╕╖, ╤нд╕╖ ╕ нав╕ть Китаю. А в останн╕ часи нудився у Париж╕, його душа не сприймала життя без пригод.


- Ухвалу про ╤лл╕нський монастир вам приймати, -


врешт╕ з серцем в╕друбав Максим. - Т╕льки з його погля- дами на укра╖нську справу може лиха б╕льше нако╖ти, ан╕ж дати корист╕.


Наступного дня Антон╕й вже отримував кошти та необ- х╕дн╕ ╕нструкц╕╖ в╕д Чайковського ╕ помандрував у не- близьку Тульчу, немалий на той час центр торг╕вл╕ рибою та зерном, немалий ╕ за к╕льк╕стю люду, що тими краями перекидався.


Перш╕ донесення п╕дтвердили М╕халову правоту - Ан- тон╕й чемно себе поводить, ревно перед ╕конами б"╓ по- клони у монастир╕. Але на сьомому м╕сяц╕ з Тульч╕ над╕йшла новина, що неабияк стривожила стамбульську агенц╕ю. ╤лл╕нський чомусь покинув монастир ╕ серед на- селення в дунайських плавнях почав без в╕дома й згоди агенц╕╖ бунтувати людей до повстання.


- Що в╕н соб╕ вигадав? - хапався за голову Чайков- ський. - Нащо ж нам передчасний бунт, що т╕льки кр╕пко зашкодить, пролл╓ кров людську марно, бо там такий га- рячий народ, що нав╕ть у зливу одне слово плавн╕ п╕дпа- лити здатне...


12


Максим був певен: хто б там ╕ що не балакав, ╓ дн╕ не- щаслив╕, ╓, хоч ╕ р╕дше, вдал╕. Сьогодн╕ складалося все як- найкраще.


- А в нас г╕сть завтра славний буде, - похвалився ще зранку М╕хал Чайковський, ╕ оч╕ його св╕тилися тихою вт╕хою, що не часто траплялося в його тепер╕шньому, морочливому ╕ не завше безпечному, стамбульському житт╕. - ╥де до нас апостольський м╕с╕онер Володимир Терлецький - Володимир його духовне ╕м"я, хрещений


був ╤политом. Тож я його знаю ще по нашому Волинському кавалер╕йському полков╕. В╕н нав╕ть не встиг одержати звання доктора медицини у В╕льнюському ун╕верситет╕, примчав в╕дразу, як почалося повстання, ╕ воював на славу. Правда, одного разу його злапали москал╕, та в╕н чудом ут╕к з полону. Разом в╕дступали до конгресово╖ По- льщ╕, пот╕м до Галичини...


- А довго пробуде у нас Терлецький? - перепитав Мак- сим, м╕зкуючи над сво╖м ╕ прив"язуючи задум до при╖зду знаного м╕с╕онера.


- Попередньо - м╕сяц╕в зо два. В╕н хоче власними очима подивитися на життя християнських громад на Сход╕ та допов╕сти у Ватикан, а ми ма╓мо у цьому допо- могти.


Максим не був дос╕ знайомим з Володимиром Терлець- ким. Знав т╕льки, що той з╕ старо╖ укра╖нсько╖ шляхетно╖ родини, щоправда, сполон╕зовано╖ згодом, нащадок пра- вославного ╓пископа в Луцьку у давнину. Володимир кло- потався подвижницьким задумом припинити ворожнечу г╕лок християнства ╕ заснував у Рим╕ Сх╕дне товариство ун╕╖ церков, яке б це мало зд╕йснити. Сх╕дн╕ церкви, пере- конував в╕н, можуть таки об"╓днатися з Римом, збер╕гши при тому вс╕ обряди сво╖, традиц╕╖ та ритуали. Мав бути створений укра╖нсько-слов"янський патр╕архат на правах ╕нших патр╕арших престол╕в. Попри крив╕ погляди на ту справу окремих ос╕б з духовенства, Папа П╕й IX прихильно поставився до ╕дей Терлецького, обговорював ╖х п╕д час к╕лькох ауд╕╓нц╕й.


- А ще зустр╕чати п╕д╕йде також Франц╕шек Дух╕н- ський, - додав М╕хал Чайковський.


А от з Дух╕нським Максим зазнайомився ще в Париж╕ ╕ не раз зустр╕чався вже на турецьк╕й земл╕. Вихованець се- редн╕х шк╕л Бердичева й Уман╕, чимало рок╕в прожив Ду-


х╕нський у Ки╓в╕ та зр╕днився з цим м╕стом, тож не було дивиною, що сво╖ публ╕кац╕╖ польською мовою у паризьк╕й прес╕ в╕н п╕дписував Duchinski Kijowianin, а як писав фран- цузькою - тo Duchinski de Kiew. Тод╕ Максим при╖хав до пана Франц╕шека в╕дразу, як т╕льки в ем╕грац╕йн╕й газет╕ Trzeci Maj прочитав його щирий матер╕ал на захист Косто- марова, Шевченка, Кул╕ша та ╕нших кирило-мефод╕╖вц╕в оп╕сля арешт╕в ╕ розгрому братства.


- Я хочу подякувати вам за п╕дтримку укра╖нц╕в, - чо- мусь хвилювався Максим, як-не-як, це була перша публ╕- кац╕я в зах╕дн╕й прес╕, то вже згодом ╕нш╕ видання п╕дтримають. - Ви сказали, що ми ╓, ╕ ми не змирилися.


Прудкий у рухах, непосидючий Дух╕нський т╕льки ру- ками протестуюче махав, мов в╕д тютюнового диму в╕дга- нявся.


- Я ще коли говорив, що польське повстання проти москов╕т╕в не матиме усп╕ху, якщо не почнеться воно з Рус╕. Бо москал╕ н╕ слов"яни, ан╕ християни в дус╕ слов"ян, вони залишилися коч╕вниками до наших дн╕в, ╕ ними, зда- ╓ться, ╖м бути уже дов╕ку. Китайц╕ ╖м, на мо╓ переконання, ближч╕ ан╕ж укра╖нц╕, б╕лоруси чи ╓вропейц╕ ╕нш╕, бо то ту- ранц╕, яким незнана прив"язан╕сть до сво╓╖ земл╕. Вони здатн╕ жити лише грабежем та розбо╓м, нав╕ть ймення сво╓


"Рос╕я" вкрадене у споконв╕чно╖ Рус╕.


Щось муляло Максимов╕ у почутому в╕д Дух╕нського, ╕ в╕н, попри повагу до паризько╖ знаменитост╕, смикнувся було раз ╕ вдруге, а врешт╕ таки не втерп╕в.


- Я би твердження таке не переносив на людн╕сть усю... Рос╕яни - народ як народ, просто ╖м з повелителями не по- щастило. Нащо мен╕ далеко ходити, як мали арештовувати Тараса Шевченка по розгромов╕ кирило-мефод╕╖вц╕в, то про це випадком д╕знався артилер╕йський оф╕цер Родаков. Тож в╕н став швиденько розшуковувати поета у р╕зних по-


м╕щик╕в, аби тихенько його за кордон вивезти п╕д вигля- дом свого слуги. ╤ вже нав╕ть, як арештовували Шевченка на Дн╕провськ╕й переправ╕ у Ки╓в╕, везли просто до губер- натора, то гусарський оф╕цер Солон╕н казав в╕ддати йому непом╕тно рукописи чи ╕нш╕ небезпечн╕ папери... Шев- ченко не згодився, зв╕сно, в╕н не м╕г ризикувати так шля- хетн╕стю людини...


Марне парував чай, вихолоджувались страви, як при- ╖хав г╕сть, бо таки чимало рок╕в ╖м не доводилося зустр╕ча- тися. Терлецький опов╕дав про сво╓ паломництво на Святу землю, як зустр╕в у ╢русалим╕ земляк╕в з Житомира. Ду- х╕нський згадав, як в╕н, будучи представником князя Чар- торийського, в╕дв╕дував польський лег╕он в ╤тал╕╖ ╕ надибав земляк╕в-киян, ще й сус╕д╕в, з якими ╕ духом не в╕дав, коли й де може зустр╕тися, а ще про сво╓ нин╕шн╓ життя-буття на цив╕льн╕й посад╕ в британському в╕йськов╕. Зрештою, мова д╕йшла й до того, що найб╕льше чекав Максим ╕ що попередньо вже обговорювали з М╕халом Чайковським.


- Чи не зда╓ться, панове, що саме зараз п╕дходящий час створити укра╖нський журнал? - поспитав Чайков- ський.


- Я вже давно таку думку виношував, - з╕знався Ду- х╕нський. - Можна тут, у Стамбул╕, а якщо влада вельми носом крутитиме, то не б╕да, друк нескладно перенести на остр╕в Корфу, а то вже британська територ╕я.


Слово за словом вимальовувалися контури видання, го- ворили, кому краще бути редактором, а кому видавцем, та зовс╕м не потребувалося дискус╕й, кому бути редактором л╕тературним.


- Максимов╕ те на роду писане, - см╕явся ╕ рвучко жес- тикулював такий же прудкий, як ╕ колись, Дух╕нський.


- Я б написав к╕лька матер╕ал╕в про Сх╕дне товаристо ун╕╖ церков, про п╕дтримку його в папськ╕й енцикл╕ц╕, мен╕


вида╓ться, зум╕в би розв╕яти насторожен╕сть, а то й воро- ж╕сть православних, - чи то розм╕рковував вголос, чи мр╕яв Терлецький.


- Ого, ск╕льки то можна ╕ треба сказати, - Дух╕н- ському вже бачилися його матер╕али на стор╕нках. - Насамперед, я написав би про прагнення й д╕йсний оп╕р осв╕ченого люду Черн╕г╕всько╖, Полтавсько╖ та ╕нших гу- берн╕й, попри ╕мператора Миколу ╤, аби зберегти тради- ц╕йний кодекс цив╕льного права, про Литовський статут, "╤стор╕ю рус╕в", про те, що Гоголь ╕ Шевченко не були москалями, про укра╖нських письменник╕в та вчених...


- Стривайте, а чи не надто гаряч╕ голови у нас, па- нове? - засумн╕вався Терлецький. - Написати то ми на- пишемо, нав╕ть видати вдасться, як не тут, то на Корфу, а дал╕? Як той журнал укра╖нському читачев╕ доставити?


- А ми вже тр╕шки м╕ркували про це з Франц╕шеком Дух╕нським, - заспоко╖в гостя господар.


- Найпрактичн╕ше, перевезти та╓мно в Галичину через Угорщину, - в╕дчувалося, що Дух╕нський говорить давно зважене. - А в п╕дрос╕йську Укра╖ну можливий шлях через Одесу.


- В╕дкладений сир добрий, - втрутився Чайков- ський. - Я завтра ж допов╕датиму ц╕ м╕ркування наш╕ в лист╕ князев╕ Чарторийському. Якщо князь схвалить, то н╕хто нам не дор╕кне, що д╕яли самочинно та задуже вда- рилися в укра╖ноф╕льство.


Максим сам в╕дправляв того листа. Та в╕дпов╕д╕ не на- дходило довго, багато корабл╕в приставало до причалу Стамбула, прибували стар╕ посудини з б╕лими в╕трилами, ще б╕л╕шими на тл╕ морсько╖ голубизни, швартувалися но- в╕тн╕ швидкох╕дн╕ пароплави, кахкаючи, мов на зло отим в╕трильникам чорнющим димом, але пошти стамбуль-


ському агентов╕ "Готелю Лямбер" чомусь цього разу все не було.


Врешт╕ пошта з Парижа прийшла, ╕ Чайковський з╕ звичною нетерплячкою розр╕зав конверта. Князь писав, що укра╖нський журнал в загально-польському контекст╕ ╓ д╕лом благим, та воно на пот╕м, зараз же насамперед на- б╕гла конча потреба увагу направити на нав"язування сто- сунк╕в з черкесами, з вояками Шам╕ля. Чайковський т╕льки скривився, мов в╕дкусив несп╕ло╖ грушки-дички, в╕н мав свою думку, ╕ в споминах напише через роки про козацький Низ, задунайськ╕ кра╖: "Низ ╓ головним пунк- том в наших над╕ях, нашою можлив╕стю в ц╕й справ╕, задля початку руху, задля надання ╕мпульсу кра╓в╕. Кавказ та все ╕нше ╓ допом╕жним, н╕як не найголовн╕шим для нас". Але розпорядження "Готелю Лямбер" виконувати треба, тим паче, Висока Порта чимало допомагала воюю- чим проти Рос╕╖ горцям, могла б вона сприяти також Чай- ковському ╕ морально, ╕ матер╕ально. Тож в╕н нев╕дкладно приступа╓ до збору в╕домостей, збира╓ ╖х зв╕дус╕ль, опиту- ╓ться тихенько люд в╕д купц╕в до полонених; на подив, особливо важлив╕ дан╕ роздобували там, де н╕хто й не спо- д╕вався, куди не здогадувалися звернутися: багато ╕стот- ного опов╕дали д╕вчата-рабин╕, яких привозили у Стамбул


для продажу в гареми турецьких паш╕в.


╤ все ж пам"ятна та розмова про укра╖нський журнал в Стамбул╕ чи на остров╕ Корфу не лишилася просто балач- кою мр╕йник╕в. Терлецький об"╖де по тому Рим ╕ Париж ╕, забачивши охолодження до його думок, у т╕м числ╕ в╕д Римського Папи, хоч приймав доброзичливо, нав"язува- тиме стосунки з Григор╕╓м Яхимовичем, згодом з Яковом Головацьким, викладатиме сво╖ ╕де╖ в льв╕вськ╕й газет╕


"Зоря Галицька".


Непосидючий Дух╕нський знайде соб╕ щирих прихиль-


ник╕в серед французьких ╕нтелектуал╕в. Його п╕дтримають впливов╕ Ел╕а Реньйо, Шарль де Штейнбах, Анр╕ Мартен, Огюст В╕кенель. Член правл╕ння Французького банку ╕ ви- давець газети La Patrie Казимир Делямар вважатиме себе його посл╕довником. Наполеон ╤╤╤ п╕дпише декрет на основ╕ праць Дух╕нського ╕ Делямара про зм╕ну назви слов"ян- сько╖ кафедри, що знищить рос╕йський панслав╕зм в ╖╖ назв╕. Налагодивши зв"язки з укра╖нським нац╕ональним рухом, Дух╕нський видруку╓ ряд статей у льв╕вськ╕й газет╕


"Основа". В час затято╖ боротьби, коли засв╕тила над╕я зв╕льнитися з-п╕д рос╕йського гн╕ту, на весь ╓вропейський континент старатиметься докричатися Франц╕шек: "На Дн╕про! На Дн╕про! До Ки╓ва! О, народи ╢вропи! Там ваша згода, бо саме там малороси ведуть боротьбу проти Москви на захист сво╓╖ ╓вропейсько╖ цив╕л╕зац╕╖".


╤ вже на схил╕ л╕т Франц╕шек Дух╕нський, ╕стинний поляк по кров╕, напише рядки, в яких не знайти ╕ на ма- кове зерня неправди або нещирост╕: "Мого ки╖вського пра- пора, тобто незалежно╖ Укра╖ни, я не зрадив".


13


Як постав Максим на пороз╕, в запилюженому одяз╕ з до- роги, втомлений ╕ пос╕р╕лий, то Чайковський трусонув його так в об╕ймах, як трясуть грушу п╕зньо╖ осен╕, коли лиш ген-там, на вершечку, лишилася грушка остання, ота, найсмачн╕ша.


- Кажи, як Добруджа... Не мордуй душу, швиденько.


- Клопоти ма╓мо. ╤ немал╕, - в╕д Максима в╕йнуло хо- лодом, мов щойно вступив у теплу хату з водохрещен- ського морозу. - ╤лл╕нський програв у карти вс╕ кошти агенц╕╖. До останнього шеляга.


Чайковський мовчки прис╕в ╕ т╕льки видихнув з протя- гом, мов занадто шпарку каву холодити з╕брався. По хвил╕ в╕дказав уп╕вголоса, якось уб╕к, наче не до Максима те мов- лено.


- Нев╕дкладно в Добруджу ╖дьте до Будзинського-Дом- брови. ╤ доти сид╕ти там, доки не виправить все, що натво- рив той причумлений тореадор.


Дал╕ под╕╖ розвивалися стр╕мко, мигот╕ли, наче дерева у вершника перед очима, що вскач мчить щодуху. Будзин- ський-Домброва, в свою чергу, в Добрудж╕ наробив поми- лок, розконсп╕рувався та ледве уникнув арешту. ╤нший ╖х представник, Ахмет-Пулавський, мусив швиденько зникнути, якось до Стамбула добрався, хоч ╕ зв╕дти не- гайно накивав п"ятами задля безпеки. А ╤лл╕нський потра- пив на вудочку п╕д╕сланого рос╕янами провокатора Якушки ╕ на представлення петербурзького посольства був арештований.


- Ми вимага╓мо нев╕дкладно╖ д╕╖, - голос Устинова, що прибув у турецьке закордонне в╕домство в╕д рос╕йського посольства, був твердим ╕ холодним, як кам╕нь в сиб╕р- ських горах. - ╤лл╕нський, на нашу думку, лише викона- вець розпорядження М╕хала Чайковського облаштувати в Добрудж╕ п╕дп╕льн╕ склади збро╖.


То було, зв╕сно, неправдою, хоча св╕дчило, що справ- жн╕х нам╕р╕в стамбульсько╖ агенц╕╖ у Добрудж╕ рос╕яни не знають.


В╕д того Чайковському ставало не набагато легше: арештованого ╤лл╕нського перевезли в Константинополь, починалося сл╕дство, ╕ рос╕яни щосили тиснули, аби роз- сл╕дування в╕дбувалося т╕льки за ╖хньо╖ участ╕. Цього до- пустити М╕хал н╕як не м╕г. Агент-авантюрник м╕г вибовкати таке, що п╕д удар поставило б не лише Чайков- ського, а й усю агенц╕ю.


Але нав╕ть якби представництво ем╕грац╕йного уряду в Константинопол╕ вдалося якимось дивом вирятувати, то Чайковський вже надал╕ його очолювати не зм╕г би. Та три- вога брин╕ла в лист╕ з Парижа, з "Готелю Лямбер": "З ве- ликим неспоко╓м почува╓мося тепер з приводу то╖ нещасливо╖ справи ╤лл╕нського та ╕ншого нашого достой- ника Будзинського-Домброви, як╕ дос╕ перебувають у не- безпец╕. Тривога тим природн╕ша, що на агента зд╕йснюють при допитах сильний вплив. З рапорт╕в мо- жемо т╕льки здогадуватися про його важке становище. Найг╕рк╕шим ╓ передбачення, що може настати к╕нець нашо╖ тут д╕яльност╕. Коли б таке могло в╕дбутися, князь не бачить особи, яка б пана Чайку могла заступити нав╕ть при звичайному переб╕гу под╕й, а тим б╕льше у трудних та ризикованих ситуац╕ях... опр╕ч пана Чайки не ма╓мо лю- дини для перемовин ╕ п╕дтримування стосунк╕в з турками. Князь вважа╓, що збереження пана Чайки на становищ╕ шефа м╕с╕╖ польсько╖ в Царгород╕ ╓ завданням найб╕льшо╖ ваги". Це так само глибоко розум╕в ╕ кер╕вник агенц╕╖.


╤ М╕хал кида╓ться по каб╕нетах знайомих турецьких урядовц╕в.


- Вимога рос╕ян принижу╓ г╕дн╕сть Високо╖ Порти. Стамбульськ╕ сл╕дч╕ ╕ сам╕ мають достатн╕й досв╕д, аби роз- сл╕дувати таку нескладну справу.


Знайомства вкотре под╕яли. ╤лл╕нський раптово почи- на╓ "хвор╕ти", його переводять з буцегарн╕ у шпиталь, де йому зовс╕м не зле ведеться. Справа затягу╓ться на м╕сяц╕ ╕ врешт╕, аби турецьк╕ пол╕цейськ╕ й суди зберегли об- личчя, Антон╕я засуджують до трьох м╕сяц╕в ув"язнення.. Але ╤лл╕нський не був би собою, якби не вигадав нових пригод. Менше ан╕ж за п╕вроку Максим зустр╕вся з ним на стамбульськ╕й вулиц╕ ╕ отороп╕в: перед ним стояв вишу-


кано вдягнений турецький оф╕цер.


- Чи то ви, пане ╤лл╕нський? Чи то в мене щось ╕з очима? - вихопилося в Максима.


- Перепрошую, мене звати тепер Ск╕ндер-бей, - в╕дка- зав Антон╕й несп╕шно, ╕з належним пошануванням самого себе.


Минуть роки, ╕ Ск╕ндер-бей дослужиться нав╕ть до гене- рала турецько╖ арм╕╖.


14


Отож, М╕хале, позбавлений французького паспорта, ти тепер став зовс╕м беззахисним перед рос╕йським царем, як гол╕руч вийшов би проти нападник╕в з велико╖ дороги, ╕ то ц╕ло╖ згра╖. Тоб╕ залиша╓ться х╕ба ╓диний вих╕д - при- йняти турецьке п╕дданство ╕ ...мусульманство.


Як? Християнин ма╓ зрадити предков╕чну в╕ру? Зана- пастити душу заради тл╕нного т╕ла? Останн╕ми днями думки ц╕ точили тебе, як старе дерево, безперестанно й за- нудно шаш╕ль точить, т╕ думки всю силу житт╓ву перево- дили в жовтий пил трухлявини та порохна, що осипа╓ться беззвучно з вигризених д╕рочок, здавалося, з дос╕ грубого ╕ м╕цного соснового бруса. Але з ╕ншого боку, мислилося тоб╕, р╕зним народам Всевишн╕й ╕ р╕зне бачення дарував, одн╕ називають Його Саваофом, ╕нш╕ Ягве, ще ╕ш╕ Алла- хом... Х╕ба з того в╕ра твоя змал╕╓, якщо ╕стинно вона зали- шиться В╕рою? Може, простить Всевишн╕й тоб╕ цей крок, бо не шкуру свою ти бер╕г, не в нев╕льники взяв тебе страх жалюг╕дний, в╕д якого лиш мерзне шк╕ра ╕ гусячою висип- кою вкрива╓ться, бо таки вбол╕вав за долю сво╓╖ земл╕ ко- зацько╖. ╤ ти переступив через себе, через власне "не можу", зважився ╕ прийняв колись неймов╕рне й негадане


р╕шення. Зв╕сно, знав, що в╕д тебе в╕двернуться вс╕, хто йшов поряд з тобою.


Он у шухляд╕ лежать листи, тоб╕ ╖х боязко нав╕ть у руки брати, наче то не пап╕р, а розпечена бляха, в╕д яко╖ аж пучки на пальцях шкварчатимуть та зб╕жать вмить водя- нистими пухирцями, варто лишень ╖х торкнутися...


Трохи надм╕рно похилений, з викрутасами хвацькими почерк Владислава Замойського:


"Париж, 26 жовтня, 1850.


Не знаю нав╕ть, як маю до тебе писати. Не знаю, чи цей лист ще застане, ╕, що г╕рк╕ше, не знаю, - аж мороз мен╕ душу займа╓, - не знаю, хоча б в╕н застав тебе тим, ким ти ╓ ще тепер! Не знаю, якими словами надал╕ звертатися. Ви- черпалося в листах попередн╕х все, на що спроможна т╕льки польська мова, польське почуття спроможне. Да- ремно! За все повинен в╕дпов╕сти. Будь-як╕ аргументи, будь-як╕ почуття найсердечн╕ше ╕ найсувор╕ш╕ слова не до- поможуть, оч╕куючи дивного, незбагненного н╕яким розу- мом р╕шення твого.


Боже, дай, щоб цього не сталося. З найболюч╕шими по- чуттями звертаюся до тебе, щоби не зд╕йснилася справа, яку задумав, бо одна постанова питання ╓ безумством, бо п╕дл╕сть ця буде в╕чним соромом не т╕льки для тебе одного ╕ для твого потомства, а й загалом для ус╕╓╖ Польщ╕..."


Згодом ще один лист в╕д Замойського.


"Пишеш до князя, оф╕ру╓ш доц╕льн╕стю надал╕ служби тво╓╖. ╤ ти зараз ще насм╕лився мр╕яти про можлив╕сть слу- жити т╕й справ╕, коли вже н╕хто тебе захистити не здатен в╕д звинувачення, що за д╕ло ти брався задля особисто╖ ко- рист╕, не захистить в╕д погляду людност╕, в╕д думки ро- дини; хоч би яку оп╕н╕ю ти складав про служ╕ння В╕тчизн╕, ╕м"я тво╓ однаково записане м╕ж запроданцями В╕ри ╕ Бать- к╕вщини. О, б╕дний ти, б╕дний. Страшна тебе кара чека╓".


Що вже говорити, М╕хале, про чужого-чужаницю, який перед тобою не раз лукавив, штрикав палиц╕ в колеса ╕ ту- жився пост╕йно свою зверхн╕сть довести, якщо в╕дверта- ╓ться нав╕ть сестрин чолов╕к, побратим на дорогах повстанських тридцять першого року, тв╕й командир з ав- торитетом найчист╕шо╖ проби - Кароль Ружицький. Його ти кликав сюди, бо на в╕йну заверта╓, за волю земл╕ сво╓╖ наближа╓ться шанс постояти, ╕ талан командирський Ру- жицького так буде потр╕бен:


"Коханий м╕й ╕ дорогий Каролю. Довг╕ роки не писав до тебе, бо що ж мав писати про клопоти, труди й мозол╕, як╕ не принесли жадного скутку, ╕ ти з╕ свого боку на таке ж саме життя був приречений... Зблиснула зараз нам над╕я якась. Туреччина виступа╓ в╕йною на Москов╕ю. ╤ уряд м╕й потребу╓ чотирьох оф╕цер╕в багатодосв╕дчених, але не як найманц╕в, а як поляк╕в, як союзник╕в - доти матиме ╖х на служб╕, доки Польща не буде ╖х потребувати... Каролю м╕й, можеш визволити В╕тчизну нашу, якщо сприймеш цей заклик ╕ чим швидше при╖деш... Твоя м╕с╕я буде над Дуна╓м, в Добрудж╕, на чол╕ козак╕в ╕ татар╕в, та ще регу- лярного в╕йська. К╕лька марш╕в - ╕ вже наша земля. Тв╕й Дн╕стер, наша Укра╖на...


Пам"ятай, Каролю, що тв╕й обов"язок нас очолити. Зараз дають нам кон╕, шабл╕ ╕ молодь козацьку - веди нас. Зараз ус╕ вагання, оп╕н╕╖, приязн╕ ╕ неприязн╕ мають забу- тися. А Польща насамперед стояти ма╓ перед очима. До не╖ тягнися ╕ ╖й служи. Чека╓мо тебе в наших дом╕вках. При- будь до нас якнайшвидше. Завше ╕ всюди тв╕й М."


Як розпечатав листа у в╕дпов╕дь в╕д швагерка ╕ став чи- тати, то мов двер╕ в д╕м в╕дчинив хтось у водохрещенський мороз ╕ забув зачинити - холод клубами котив через пор╕г, вистуджував все аж до закутк╕в, а рядки того листа були геть обмерзлими.


"Пане Мехмеде! Зв╕домля╓ш, аби я прибув до Туреч- чини, щоби тоб╕ руку подати, ╕ мовиш, що з мо╖м кер╕вниц- твом зайдемо до Польщ╕... ╤ це тоб╕ представлятися оборонцем польсько╖ справи?.. Ти ж задумав в╕дшукати в╕тчизну з пом╕ччю куди б╕льших гр╕х╕в, ан╕ж т╕, в╕д яких вона впала... а тяжкий рахунок перед Богом, в╕дпов╕даль- н╕сть ╕ ганьба твоя перед в╕тчизною вельми г╕рк╕. То ╓ мо╓ю в╕дпов╕ддю на тв╕й заклик. Як т╕льки повернешся до Бога, як т╕льки залишишся християнином, в ту ж хвилю подам тоб╕ руку братню: будемо сп╕льно д╕яти - п╕дем до бою за Бога, за В╕ру, за В╕тчизну, за волю народну - ╕ Бог благос- ловляти нас буде".


Ще н╕коли в житт╕ ти не чув так, як зараз, неймов╕рну вагу отого посп╕хом тесаного хреста, з яким п╕дн╕мався, спотикаючись, кам"янистою дорогою на Голгофу Спаси- тель, як бол╕ли Йому збит╕ ╕ зранен╕ плеч╕, г╕рчив на спраг- лих вустах кривавий п╕т ╕ як безжально та немилосердно сонце пекло св╕ж╕ рани, як глумились обаб╕ч шляху над ним ус╕ т╕, що недавно кричали щомоц╕: "Осанна!"


╤ все ж серед тих хрипких голос╕в, що гукали, аж надри- ваючись: "Роз╕пни!" - пробивалися голоси тих, що в╕- рили.


З багатьма штемпелями на зашмуляному на далеких до- рогах та поплямованому конверт╕ прийшов лист аж ╕з По- знаньщини, в╕д Яна Немо╓вського:


"Твоя зм╕на в╕ри не проклала м╕ж нами меж╕ у в╕дда- ност╕ В╕тчизн╕, - читав к╕лька раз╕в М╕хал того листа, вер- тався до початку ╕ знову очима б╕г вздовж рядк╕в, мов писалося тут малознаною мовою ╕ ще раз потребувалося зв╕рити перший переклад. - Можеш бути спок╕йний, ко- ханий колего сп╕льно╖ брон╕, д╕й дал╕, не схиб у сил╕, крикни Аякса потужним голосом: "Слава Богу!"


Почуте в╕д матер╕ ╕ переплавлене Чайковським у його


козацьк╕ пов╕ст╕ поверталося ╕нколи неспод╕ваним чином. В червн╕ 1845 року з"явився в канцеляр╕╖ польсько╖ агенц╕╖ в Стамбул╕ Михайло Св╕дзинський, син ун╕атського свяще- ника з Терноп╕льщини, з-п╕д Чорткова. Про того незвичай- ного гостя напише Чайка князев╕ Чарторийському: "╢ в╕н пол╕тичним вихованцем мо╖х пов╕стей козацьких, пройня- тий ц╕лковито ╖х духом, зм╕стом ╕ потугою. В╕дчуваю в╕д того крихту щастя ╕ гордост╕, бачачи перший насл╕док власних думок, у життя перетворених; люди ц╕ живуть ╕ д╕ють, з ними можна постати перед Англ╕╓ю ╕ Царгородом, з великим прагненням хочуть працювати вони задля ко- заччини, попри небезпеки, про як╕ знають ╕ на ╕снування яких не зважатимуть. Дос╕ не писав про це в рапортах, аби не п╕дкреслювалося ╕ не випиналося мо╓ самолюбство щодо написаного мною. Пане князю, про под╕бне не мен╕ судити, але то св╕дчення, наск╕льки житт╓в╕ так╕ мо╖ твори, як "По- в╕ст╕ козацьк╕", "Гетьман Укра╖ни" ╕ "Чернецький", по- ширен╕ пом╕ж ун╕ат╕в-галичан".


"Десь провид╕ння мен╕ послало цього чолов╕ка", - по- думав М╕хал оп╕сля першо╖ розмови ╕з Св╕дз╕нським. Саме таких людей бракувало, аби посилати на козацький Низ, направляти в Волощину.


В небезпечну цю подорож Св╕дзинський готувався в Адампол╕.


- Як би так спорядити тебе, аби не викликати щонай- менших п╕дозр? - м╕зкували друз╕. - Може, маляром хат- н╕х поко╖в?


Врешт╕ таки з╕йшлись на ц╕й думц╕, закупили фарби, пензл╕в ╕ всього потр╕бного, а Св╕дзинський пройшов нав╕ть сво╓р╕дний "курс" цього ремесла.


Наприк╕нц╕ серпня 1845 року Михайла Св╕дзинського виряджали в неблизьку дорогу. Як тиснув руку йому на прощання Чайка, то тривога якась ворухнулась в душ╕:


"Чи побачимось ще?" Та тривога по в╕д"╖зду посилювалася з часом, бо зб╕гали тижн╕ ╕ м╕сяц╕, а в╕д Св╕дзинського й в╕с- точки не надходило. ╤ т╕льки в лютому наступного року стала в╕дома доля його. В рос╕йське посольство викликали повноважного грецького представника.


- Поясн╕ть, - зажадали, - на як╕й п╕дстав╕ видали па- спорта людин╕ на пр╕звище Св╕дзинський. Тому малярев╕, який виявився насправд╕ бунт╕вником супроти Рос╕╖.


Одне т╕льки т╕шило - н╕якого зв"язку з агенц╕╓ю по- льською у Стамбул╕ досл╕дити рос╕йському посольствов╕ не вдалося. Отже, Св╕дзинський достойно витримав ус╕ до- пити ╕ катування.


Наступна зв╕стка над╕йшла ще сумн╕ша: Михайла мос- ков╕ти засудили до страти. А ще з наступного пов╕дом- лення д╕зналися, що смертника в останню хвилю помилували, страту зам╕нили сиб╕рською каторгою.


У др╕муч╕й тайз╕, десь за сн╕гами, за в╕холою безпросв╕т- ньою в╕дтод╕ загубилися сл╕ди мужньо╖ людини Михайла Св╕дзинського з╕ славного роду, що дасть згодом ще не од- ного щирого поборника укра╖нсько╖ справи.


Мерзне ╕ щулиться душа в╕д втрати кожного побра- тима. ╤ легко тому дор╕кати за зраду, хто поза невидимим ╕ видимим полем бою, хто не зна╓ цього неймов╕рного тя- гаря втрат, як ╕ не зна╓ про те, що дамокл╕в меч над голо- вою самого Чайковського завис вже на останн╕й ниточц╕, ось-ось ╕ вона перер╕зана буде... Той просто не зна╓, що в кореспонденц╕ях в╕д Меттерн╕ха з В╕дня, в╕д Ф╕гуель- монта чи Штюрмера, в╕д рос╕йського посольства в Стам- бул╕ звучить все б╕льше занепоко╓ння зростаючим впливом польським на Сход╕: той вплив, як стверджу- ╓ться, вельми утрудню╓ д╕яльн╕сть агент╕в рос╕йських ╕ австр╕йських.


4 травня 1845 року з Петербурга в Константинополь на-


д╕йшла спец╕альна ╕нструкц╕я послов╕ Т╕тову: "╤нтриги Чайковського набувають характеру загрозливого, тому ╕м- ператор прийшов до остаточно╖ думки про усунення того авантюрника. Зобов"язу╓мо оф╕ц╕йно зажадати в╕д Порти в╕д ╕мен╕ Його Величност╕ ╤мператора негайного видалення Чайковського з оттомансько╖ держави. Вельми подивован╕ таким станом речей, тим паче при ситуац╕╖, коли ╕стотн╕ ╕н- тереси Порти ╕ Рос╕╖ вимагають п╕дняти значим╕сть д╕- лянки вза╓много порядку ╕ безпеки. Цю думку конче потр╕бно нев╕дкладно донести до розум╕ння м╕н╕стр╕в сул- тана".


╤ в╕дразу ж в╕д рос╕йського посольства над╕йшла гостра нота Стамбулов╕. Порта спочатку, як звично, довго не в╕д- пов╕дала н╕ згодою, ан╕ в╕дмовою, але так безк╕нечно не могло тривати.


А вони йому дор╕кають за зраду...


Тож у лист╕ до майора Ворони, щирого приятеля Воро- н╕ча, який у Добрудж╕ кликати мав решту козацтва у стр╕й, видавалося, М╕халом рядки не звичайним чорнилом писан╕:


"Ворон╕чу, м╕й укра╖нський брате, к╕сть в╕д кост╕ нашо╖, пише до тебе потурнак, бусурман, та не з соромом, не з жалем пише до тебе, а з думою, щоби допильнував св╕й обов"язок - зараз допильнував, нев╕дкладно, по нашому, щоби з вогнем ╕ мечем йшли ми до б╕лого царя землю свою визволяти, аби сповнили все, що запов╕дав праотцям на- шим Вернигора...


Завше ╕ всюди тв╕й Мехмед Садик - колись М╕хал Чай- ковський".


Хай кам╕ння у нього летить, нехай сиплять на нього гра- дом прокльони, ганьбою пригрозять дов╕чною, як по опу- щен╕й у могилу його трун╕ грудки земл╕ застугонять, в╕двернуться нав╕ть найближч╕, а самому доведеться до


щему затиснути власне серце - М╕хал ма╓ продовжити свою справу.


В╕н таки зважився прийняти турецьке п╕дданство ╕ пе- рейти в мусульманство - ╕ зробив це у день народження ╕мператора Миколи ╤.


15


В╕йськовий корабель "Громоносець" швартувався в порту Константинополя. Князь Олександр Серг╕йович Меншиков сходив на берег, ступаючи з поважн╕стю ╕мпе- ратора, цю поважн╕сть стверджував також величезнтй почет його, що, штовхаючись та з ц╕кав╕стю зиркаючи на- вкруги, йшла сл╕дом за рос╕йським князем. Зустр╕чала гос- тей не менша числом турецька делегац╕я, яка заздалег╕дь вишикувалася на причал╕ ╕ приготувалася до пишного на- в╕ть за сх╕дним вз╕рцем прийому. В т╕й делегац╕╖ петер- бурзьк╕ дипломати, що вже ран╕ше бували в Стамбул╕, в╕дразу пом╕тили вищих чин╕в дивану, турецького уряду. Вздовж всього шляху п╕вн╕чних гостей до палацу у почес- ному караул╕ стояло в╕йсько.


Князь Олександр Меншиков, попри почест╕ владц╕в ту- тешн╕х, був роздратований, мовби його десь на спин╕ жалив комар, а в╕н н╕як не м╕г дотягнутись до нього рукою - ╕мпе- ратор Микола ╤ призначив його надзвичайним послом у Стамбул╕ з вельми дел╕катною м╕с╕╓ю. Князь мав би пере- конати диван ╕ султана визнати рос╕йську зверхн╕сть над православним людом Високо╖ Порти, а того люду ж до по- ловини в ╕мпер╕╖, далеко за добрий десяток м╕льйон╕в набе- реться напевне, себто ось так, з будня-полудня ╕мператор петербурзький мав стати направду другим султаном.


Не терп╕в взагал╕, як по-щирост╕, князь дипломатичних


вихиляс╕в. Ген-ген коли його призначали послом у Данциг, в╕н т╕льки фуркнув, вважаючи занизькою ту пропозиц╕ю та образливою, в╕дмовився ╕ по╖хав соб╕ у село, де за тисяч╕ верст в╕д моря взявся вивчати морську справу.


Одного разу, щоправда, не вдалося йому в╕дверт╕тися, послали його з дипломатичною м╕с╕╓ю в Перс╕ю мирний до- гов╕р укладати з войовничим Фет Ал╕ шахом. Чи то шах такий трапився, чи ╕нша була притичина, т╕льки зам╕сть мирно╖ угоди без оголошення нав╕ть в╕йни перси напали на п╕вдень Рос╕╖, а самого Меншикова арештували. Зл╕ язики тод╕ балакали, що так сталося через р╕дк╕сне вм╕ння нажи- вати князем соб╕ ворог╕в. Якось при зустр╕ч╕ з ним Микола ╤ виказав жаль з приводу смерт╕ престар╕лих член╕в Мор- ського штабу.


- Вони вже давно померли, ваша величносте, - мовив при тому Меншиков. - Але оце т╕льки зараз ховають.


Якось зайшла мова про Клейнм╕хеля, мовляв, за на- д╕йну можлив╕сть поцупити щось ваговите з казни в╕н ╕ чортов╕ душу продасть.


- Чував про домовлен╕сть заставити душу нечис- тому, - згодився князь Меншиков. - Т╕льки угода не в╕дбулася, оно╖ душ╕ в того графа не виявилося.


Губернатор Москви Закревський спершу лише скрива глипав, коли донесли слова Меншикова, чому м╕сто ╕нколи звуть святим:


- Москва справд╕ свята. А в╕дтод╕, як граф Закревський керу╓ нею, ще й стала великомученицею.


Наступного разу переказали, як д╕лився по при╖зду з Москви князь враженнями оп╕сля губернаторського указу про безпечне у м╕ст╕ вигулювання собак.


- Вс╕ собаки тепер в намордниках, - опов╕дав Менши- ков. - Т╕льки собаку Закревського без намордника бачив. Тож Олександр Серг╕йович, що пишався прад╕дом, ге-


нерал╕симусом Меншиковим, зелен╕в на лиц╕, коли згаду- вали про пир╕жки з зайчатиною, з яких починалася тор- гова кар"╓ра генерал╕симуса. Князь не любив, по-перше, дипломат╕╖ взагал╕, а по-друге дипломат╕╖ сх╕дно╖, яка на- гадувала йому шахову буцегарню.


Сьогодн╕ св╕тл╕ший князь Меншиков не мав нам╕ру вельми церемонитися з турками - князь представля╓ ╕м- ператора, що не ╓ прохачем, а ╕стинним повелителем. На прийом до великого в╕зира в╕н ╕де без мундира, в звичайн╕- с╕нькому домашньому сюртуку, в╕д чого в дипломат╕в ту- рецьких, вихованих в кращих лондонських ╕ паризьких ун╕верситетах, т╕льки роти розкрилися, мов з╕бралися про- казати веч╕рню молитву.


- У п"ятиденний терм╕н, - з нех╕тю, як банальн╕сть, як таке очевидне, що оп╕сля дня ма╓ настати н╕ч, несп╕шно промовляв князь, - Його Величн╕сть ╤мператор Микола ╤ вимага╓ п╕дписання угоди, яка б гарантувала зверхн╕сть Рос╕╖ над вс╕ма православними турецько╖ ╕мпер╕╖.


Зв╕сно, великому в╕зиру немислимо на таке дати в╕дпо- в╕дь, тож князь Меншиков ╕де до султана - з м╕н╕стром ╕ноземних справ нав╕ть в╕дмовля╓ться сп╕лкуватися, бо, як швидко д╕йшло в диван через трет╕ вуста, то "брехливий суб"╓кт", в╕н "за француз╕в". В апартаменти султана князь входить шпарким кроком, не забажавши зробити передба- чений етикетом перед порогом укл╕н. Наступного разу князь опиня╓ться перед тими ж дверима, т╕льки добряче турецькими дотепниками вкороченими, через як╕ не вв╕йти, не з╕гнувшись у поклон╕, - св╕тл╕ший ╕ тут не роз- губився, п╕шов навприсядки, мов з╕брався гопака втяти, але таки не вклонив голови; щоправда, протиснутися йому не зразу вдалося, прол╕з якось навкарачки - ╕ найпершим з ус╕х частин князевого т╕ла в╕тав султана, володаря ╕мпер╕╖ трьох континент╕в, тлустий зад Меншикова.


А в султана, тим часом, лежали в шухляд╕ донесення контрозв╕дки про спостереження за чемним п╕вн╕чним гос- тем. В╕ддаючи данину модному тод╕ захопленню сп╕ритиз- мом, верт╕нням стола з пом╕ччю лише доторку рук, Меншиков похвалився:


- У вас крутяться столи, а в╕д мого дотику весь турець- кий владний диван заверт╕вся.


Вельми ц╕кавими також були слова св╕тл╕шого князя, коли один ╕з дипломат╕в рос╕йських вертався у Петербург з терм╕новим донесенням ╕ Меншиков просив передати до- дому:


- Я здоровий, часто катаюся верхи ╕ якраз об"╖жджаю коня на ймення Султан.


Вже був нав╕ть готовий Константинополь визнати звер- хн╕сть рос╕йську над святими м╕сцями, зв╕сно, не згоджую- чись отак з доброго дива подарувати петербурзькому ╕мператоров╕ половину людност╕ Високо╖ Порти, як без ого- лошення в╕йни царське в╕йсько перейшло Прут ╕ розлилося Молдав╕╓ю та Валах╕╓ю.


В╕йна почалася. Почалася в╕йна, в як╕й правди год╕ шу- кати н╕ з якого боку.


16


Як простелилися дороги М╕хала Чайковського в б╕к, де заходить сонце, то й Максим Зеленчук туди разом по- дався - звикся в╕н з М╕халом, нер╕дко кур"╓ром ставав у неблизьких та небезпечних мандр╕вках, а ще на тих доро- гах його очима уважними й вухами. Коли доля закинула М╕хала на береги босфорськ╕, то здеб╕льшого мандрував Максим м╕ж Стамбулом й Парижем.


Цього разу в М╕цкевича у "Готел╕ Лямбер" в╕н зустр╕вся ╕з земляком Миколою Савичем.


- Я прив╕з в╕д Шевченка вам поему "Кавказ", - ше- лест╕в стор╕нками Савич, мов хот╕в пересв╕дчитися, чи не пропало н╕чого в дороз╕. - Як би то гарно було, коли б ни- точки пост╕йн╕ в"язали Ки╖в з Парижем, Париж з╕ Стамбу- лом, а той, в свою чергу, через Чайковського з кавказькими горцями, вельми з Шам╕левим во╖нством.


- То конче, - якимось притомленим ╕ притлумленим голосом в╕дказав М╕цкевич, бо життя справд╕ на плеч╕ йому звалило рутинну для нього журнал╕стську працю, аби годувати с╕м"ю, а ще одночасно викладання в ун╕вер- ситетах. - Коли я читав лекц╕╖ в Коледж де Франс, то пи- тали про Укра╖ну таки чималенько. Слава Богу, у пам"ят╕ мандр╕вка краями вашими, перед очима розк╕шн╕ сади у Стеблев╕, прив╕тний Харк╕в ╕ зустр╕ч╕ з милим Гулаком- Артемовським, а вельми красуня-Одеса... Чував я, що в Ки╓в╕ осв╕чен╕ люди гуртуються - то неабиякою силою й м╕ццю колись може постати.


Збутися спoд╕ванням М╕цкевича не судилося, бо вже перед сам╕с╕ньким в╕дбуттям у Стамбул д╕йшла до Мак- сима зв╕стка про арешти в Кирило-Мефод╕╖вському брат- ств╕, а самого Миколу Савича взяли на кордон╕, ледве ступив на свою нещасливу землю.


Коли Зеленчук перепов╕в ту прикру новину Чайков- ському, то не гадав, що так близько сприйме. Того ж вечора М╕хал зас╕в за листи, а насамперед до "некоронованого ко- роля" польсько╖ людност╕, старого князя Адама Чарторий- ського.


Вперше з час╕в декабрист╕в, писав в╕н князев╕, почина- ють спалахувати в Укра╖н╕ вогнища бунту ╕ опору. Чайков- ський наполягав, аби про арешт Костомарова, Шевченка, Кул╕ша ╕ ╖х сподвижник╕в голосно заговорила французька ╕ польська преса, при цьому ширити думку про неп╕длег- л╕сть Укра╖ни: "Та думка найперше п╕дштовхне укра╖нц╕в


до повстання... до потреби порозум╕ння з Польщею, що- найперше з князем, який ч╕тко ╕ нелукаво говорить ╖м, що не хоче укра╖нцям при╓днання до Польщ╕, а хоче, аби були вони незалежн╕".


Чайковський переконував Чарторийського, що не можна запропастити наше порозум╕ння з Укра╖ною, як це сталось у давнину.


Князь, в╕рив М╕хал, под╕ля╓ той погляд. Та не раз, ╕ не в одн╕й к╕мнат╕ "Готелю Лямбер" доводилося чути Макси- мов╕ шушукання поза оч╕, ╕нколи нав╕ть сторожко на нього озираючись, що н╕хто не повинен мати нам╕ру просто так в╕ддавати колись "земл╕ забран╕".


- Новий Богдан Хмельницький ╕де, - не раз чував про Чайковського Максим Зеленчук пересторогу, з якою вже ╕ критися врешт╕ переставали.


А Чайковський, ск╕льки б поту ╕ шарпанини не було за незвично довгий п╕вденний день, вперто с╕дав вечорами за листування. В╕н в╕рив у ймов╕рн╕сть повстання, т╕льки


"треба старатися ситуац╕ю досл╕дити на м╕сц╕, через людей зд╕бних... без упереджень рел╕г╕йних". Таких людей, гадав М╕хал, можна знайти насамперед в Галичин╕, "м╕ж класу попович╕в", де рух бунт╕вний народний на очах почав на- ростати.


Тим клопотатися йому вдавалося одночасно ╕з споряд- женням експедиц╕╖ до горц╕в Шам╕ля. Висока Порта вельми зац╕кавлена в усп╕хов╕ у в╕йн╕ затятих горц╕в проти Рос╕╖, нав╕ть субсид╕╖ немал╕ об╕цяла.


- За об╕цянку шабл╕, Максиме, не купиш, - посм╕ю- вався Чайковський, не вельми пот╕шений колись заоб╕ця- ною пом╕ччю.


А ще залюбки п╕дсм╕хався сам над собою, що не лише потурначився, а й тут, п╕д цим сонцем Сходу, мимовол╕ ста╓ схожим на бога Шиву - таким же багаторуким. Його


агенти в Серб╕╖ ╕ Валах╕╖, ╤ран╕ й Болгар╕╖, на остров╕ Кр╕т ╕ в Грец╕╖ невтомними кротами "риють" так потр╕бн╕ ╕ важ- лив╕ в╕домост╕, що переправляються негайно в Париж, ста- ють в помоч╕ дружн╕м французьким та турецьким дипломатам ╕ урядовцям.


Тим часом книги Чайковського жили власним життям, пробиралися непом╕тно кр╕зь кордони, повз пильне ока жандармське, ╕ гуляли нав╕ть краями р╕дними. К╕лькома штрихами змалю╓ те Теодор Томаш ╢ж:


- Коли ми в кра╖ зачитувалися творами М╕хала Чай- ковського, як звично ран╕ше романами Генр╕ка Сенкевича, роз╕йшлася було зв╕стка, що Москва вельми стривожена словом Чайковського серед люду нашого та народу надду- найського, зажадала вона в╕д турецько╖ влади видання, чи, принаймн╕, його вигнання. У нас, на Под╕лл╕, те ╕м"я на- було впливу такого, що не т╕льки винесло Чайковського на вершину письменництва, а й надало ваги визволителя Польщ╕.


17


Чайковський з Максимом саме судили-рядили, яку б мали на чергову капость ╕мператора Миколи ╤ в╕дпов╕дь в╕днайти, як та в╕дпов╕дь сама постукала в двер╕ канцеляр╕╖ ╖х агенц╕╖, постукала нер╕шуче ╕ сором"язливо.


Дво╓ бородатих ченц╕в, вже немолодих, пом╕тно посив╕- лих, ледве переступили пор╕г, як впали на кол╕на:


- Я - отець Павло...


- А я отець Ол╕мп╕й...Помож╕ть нам, заклина╓мо вас, многократною буде наша в╕ддяка...


- Люди добр╕! - похопився Максим. - Встаньте, тут не свят╕, ╕, напевно, вже ними не будуть.


Якось, мало не силою, поп╕дн╕мав ╖х з дол╕вки, ╕, по пауз╕, неспод╕ван╕ гост╕, перебиваючи одне одного та до- даючи кожен на сво╓ м╕ркування най╕стотн╕ше, загово- рили:


- Ми з Б╕локриницького монастиря, що на Буковин╕, старов╕ри ми... Уже ноги по кол╕на сходили задля сво╓╖ справи, доки знаюч╕ люди сюди, в Константинополь, п╕ти не нараяли. Вс╕ монастир╕ старов╕р╕в у Рос╕╖, хоч нас с╕м м╕- льйон╕в, тепер замкнен╕, цар в Сиб╕р впакував ус╕х свяще- ник╕в, а нових висвячувати заборонено. Зникнемо ми, щезнемо з б╕лого св╕ту, як роса до полудня, бо н╕ в Б╕лок- риниц╕, ан╕ в Добрудж╕ нема╓ ╓пископа, аби нових висвя- чувати... Тож некрасовц╕ до вас направили, бо ви, нам казали, завше раду-пораду ╕ пом╕ч людям да╓те.


- На жаль, клопоти наш╕ далек╕ в╕д справ душ╕, на жаль, - пожурився на власне життя Максим.


╤ в╕н, ╕ Чайковський поверхово знали про гон╕ння на ста- ров╕р╕в рос╕йського ╕мператора, зах╕дна преса, хоч зр╕дка, та щось друкувала. А б╕льше д╕знавалися в╕д людей при по- ╖здках в Добруджу, в козацький Низ, в пониззя Дунаю. Опов╕дали, що по дороз╕ в Австр╕ю жандарми арештували настоятеля Б╕локриницького монастиря арх╕мандрита Ге- ронт╕я, за ╕мператорським указом його кинули в Петропав- ловську кам"яницю, згодом у Шл╕ссельбург ╕ довели тортурами до божев╕лля, вийти з якого не зможе арх╕ман- дрит вже до смерт╕.


У г╕рко╖ пам"ят╕ "духовн╕й тюрм╕" при суздальському монастир╕ в заст╕нках пропов╕дник Афон╕й Кочу╓в, свя- тител╕ Ол╕мп╕й, Аркад╕й, Геннад╕й ╕ Конон. Аркад╕й стане секретним в"язнем ╧1, Ол╕мп╕ю буде присво╓но ╧2 - в них нав╕ть, аби народ не д╕знався, ╕мена навмисне поза- бирають, залишать х╕ба номери та╓мн╕. Однак Чайков- ський якось в╕д владц╕в турецьких чув, що духовенство


старов╕р╕в ще тут живе, просто розв╕яла доля по цих краях.


- ╥дьте в ╢русалим, в╕дв╕дайте марон╕т╕в, в Ка╖р, а ще спитайте у в╕рмен турецьких. Я вам напишу рекоменда- ц╕йн╕ листи до французьких консул╕в та знайомих купц╕в грецьких.


Об"╖здив отець Павло з отцем Ол╕мп╕╓м немало кра╖в, та марно, понищено ╖х духовенство, ╕ знову постали вони на пороз╕ агенц╕╖ польсько╖ у Стамбул╕.


- Шкода, - т╕льки й мовив Чайковський. - Але не втрачаймо над╕╖. Потр╕бного вам ╓пископа, висвяченого царгородським патр╕архом, спробую знайти в ╕нший спос╕б.


З часом Чайковський вже вивчив Стамбул, мало як не сво╖ Гальчинц╕. Болгарин Огнянович знайомить його з по- тр╕бним владикою, колишн╕м митрополитом Босн╕╖ Амвро- с╕╓м. Родом в╕н був з албанських арнаут╕в, але гарно знав мови слов"янськ╕ ╕ мешкав зараз на жалюг╕дну пенс╕ю в Константинопол╕. Чайковський дел╕катно, не нав"язуючи свою пропозиц╕ю, веде перемовини з владикою, чи прийме в╕н догмати старов╕р╕в.


Владика дав згоду - в╕н т╕льки послався на розмову в секретар╕ат╕ ╢русалимського патр╕арха, що то не буде суп- роти духовних правил.


- Не можна заперечувати законн╕сть старообрядчо╖ ╕╓- рарх╕╖, якщо вона походить в╕д нас, - ч╕тко, без будь-яко╖ дипломатично╖ двозначност╕ сказали у секретар╕ат╕. - Ста- рообрядц╕ точн╕с╕нько так╕ ж християни, як ╕ ми з вами.


Червневого ранку, ще т╕льки на св╕т благословлялося, владика ви╖хав ╕з сяючим в╕д радост╕ отцем Павлом та Ог- няновичем до Б╕локриниц╕. Висвята духовних ос╕б - к╕ль- кох для Добрудж╕ ╕ багатьох для Рос╕╖ - таки в╕дбулася, попри спротив неабиякий ╕мператора. А то його вельми


злило - старообрядц╕ управлялися не синодом, над╕йним завше оплотом самодержавства, що складався ╕з в╕рноп╕д- даних фактичних чиновник╕в, н╕, вони збирали собори, де не т╕льки духовенство мало право голосу, а й прост╕ ми- ряни, а ще сам╕ могли вибирати священик╕в з благочести- вих та осв╕чених муж╕в - такий священик не був та╓мним агентом уряду. То ж зрозум╕ле обурення згодом генерал- лейтенанта Леонт╕я Дубельта: "Розкольничий митропо- лит, що ма╓ свою резиденц╕ю в Б╕локриниц╕, незважаючи на вимогу нашого уряду до цього часу живе в Крагенфурт╕ поблизу В╕дня ╕ без найменшого за ним пол╕ц╕йного на- гляду..."


Ц╕лковитий жах, см╕явся пот╕м Чайковський з Макси- мом, це ж треба, мало того, що живе в ╕нш╕й держав╕, бо в сво╖й християнського владику чекала б, напевно, таки бо- жев╕льня, а й живе без прищуру пол╕цейського ока.


Щоправда, те око продовжувало незмигно сл╕дкувати за митрополитом, ╕мператор Микола ╤ став вимагати в╕д ав- стр╕йсько╖ влади скасувати митрополиту право священно- д╕яти та зл╕кв╕дувати Б╕локриницький монастир. В ╕ншому випадку, не церемонився Петербург, рос╕йськ╕ в╕й- ська нападуть на австр╕йську ╕мпер╕ю. Митрополита, якого так приязно на початку приймав ╕мператор у В╕дн╕, тепер викликав в╕н знову в столицю, але не для пошанування, а запропонував йому зам╕сть Б╕локриницько╖ будь-яку най- л╕пшу кафедру в╕д Вселенського Константинопольського патр╕арха.


Митрополит Амврос╕й в╕дмовився.


Неслухняного владику тод╕ в╕дправляють у заслання, в м╕сто Ц╕л╕, в Словен╕╖, де й нестиме в╕н до смерт╕ св╕й жит- т╓вий хрест - т╕льки через п╕втора стол╕ття на Всесв╕т- ньому Собор╕ Православно╖ Церкви старообрядц╕в його зачислять до лику святих. Попри те, Б╕локриницька ╓пар-


х╕я про╕сну╓ до 1920 року, куди входитимуть нав╕ть кубан- ськ╕ л╕н╕йн╕ козаки. А отаман некрасовц╕в Гончар, той самий, що листувався з Герценом та Огарьовим ╕ допомагав рос╕йським демократам, прийде з╕ сво╖м в╕йськом в знак вдячност╕ до Чайковського ╕ повою╓ славно п╕д його знаме- нами.


18


Козацьк╕ сотн╕ п╕вколом шикувалися на просторому плацов╕, р╕вняли вершники нетерплячих коней, ось вже несп╕шною риссю попереду строю ви╖жджа╓ козак ╕з роз- горнутим прапором - Максимов╕ нав╕ть оч╕ корт╕ло про- терти в╕д того неймов╕рного видива. Прапор Запорозько╖ С╕ч╕, прапор Дорошенка, подарований, точн╕ше, поверну- тий патр╕архом, щойно доставлено з Константинополя, ╕ в╕н тихо полощеться на св╕жому в╕тров╕.


- Запорозько╖ С╕ч╕ нема. Запорозька С╕ч знову вос- кресне, - повернувшись до Максима, докинув Чайков- ський майже досл╕вно мовлене ним у Добрудж╕.


На велелюдному плацу на хвилю запала тиша. До пра- пора наближа╓ться православний священик, ксьондз като- лицький, мусульманський мулла ╕ ╓врейський рабин. Один за одним до них п╕д"╖жджають вояки ╕ складають в╕й- ськову присягу - одн╕ на ╢вангел╕╖, на Коран╕ - ╕нш╕, ще ╕нш╕, по в╕р╕ сво╖й предков╕чн╕й, до Талмуда п╕дходять.


Невже то не марево, не вид╕ння чи сон, думав Максим, невже козацька потуга насправд╕ постане знов з забуття, постане по тому, як мусила одинадцять раз╕в зм╕нити м╕сце сво╓, облаштуватися нав╕ть на зовс╕м чуж╕й земл╕, бо зл╕ цар╕ та цариц╕ в╕д╕брали р╕дну? Ще Орлик-молодший, пе- реказували д╕ди, силився на Рейн╕ С╕ч заснувати, щоби


бодай колись повернутися в Богом дарований край, на да- лек╕й Алясц╕ укра╖нськ╕ переселенц╕ м╕ркують хоч там за- снувати свою державу - то все незд╕йсненн╕ мр╕╖... То невже тут С╕ч╕ судилася доля?


З тими думками ще довго не розставався Максим п╕сля присяги, коли йшли спершу в Шумлу, до штабу головно- командувача Омара-паш╕ - тут ╖м об╕цяли дати гармати для козацько╖ артилер╕╖ та мали прибути нов╕ добровольц╕ з Добрудж╕. Гарматами таки розжилися, от т╕льки попов- неня не дочекатися, бо Добруджу вже зайняло рос╕йське в╕йсько.


Як просвист╕ло ядро ╕ гухнуло в десятков╕ крок╕в, то не було часу б╕льше Максимов╕ вертатись до роздум╕в та в╕д- гадування прийдешнього - перший б╕й св╕й йому на ту- рецьк╕й земл╕ судилося прийняти б╕ля фортец╕ Сил╕стр╕я. Досить дикою м╕сциною, густо зал╕сненою, поораною впа- динами та ярами рвалось рос╕йське в╕йсько розчистити соб╕ шлях, рвався ╕мператор Микола ╤ до всеслав"янського па- нування. Чайковському до козацького в╕йська додали ще к╕льканадцять ескадрон╕в турецьких, мав в╕н захищати Сил╕стр╕ю. ╥╖ дванадцятитисячний гарн╕зон в╕дчайдушно боронився в╕д в╕с╕мдесятитисячного московського в╕йська, командував яким сам, г╕рко╖ пам"ят╕ по придушенню Вар- шавського повстання, генерал-фельдмаршал Паскевич. Землячок, трясця мат╕р твою, полтавчанин, граф ╢риван- ський, князь найясн╕ший Варшавський. Опов╕дав ще в Па- риж╕ Микола ╤ванович Савич, як зустр╕чалися з Адамом М╕цкевичем, запросив Паскевич по-земляцьки Панька Ку- л╕ша на вареники, та й тут же арештував, нав╕ть вареники не схолонули...


Максим спав по к╕лька годин, або й зовс╕м не було того сну н╕ в одному оц╕, вс╕м несолодко повелося, ╕ Чайков- ському в тому числ╕, бо не м╕г отаман дозволити соб╕ б╕льше


простого козацтва. Не лукавив М╕хал у лист╕ в╕д 17 червня до в╕рного приятеля Ленора: "Сам ходжу за патруля ╕ по- мимо вол╕ стаю солдатом, коли Ружицький не захот╕в. Французи у Варн╕, англ╕йц╕ у Бальчику, навмисне звол╕- каючи, тим часом байки розказують все про кон╕ або вози та дороги... То ╓ соромом у справ╕ в╕йськов╕й".


Таки не посп╕шали, журячись р╕зними перепонами, союзн╕ в╕йська рятувати Сил╕стр╕ю, що в╕дбивалася що- моц╕ в╕д настирних рос╕йських атак.


Не будучи кадровим в╕йськовиком, Чайковський на св╕й глузд та на власному повстанському досв╕д╕ застосову- вав партизанську тактику. Його рухлив╕ п╕дрозд╕ли завда- вали клопоту ворогам з р╕зних бок╕в, намети розбивав вигадливо, аби разом з р╕знобарвною козачою формою створити враження велико╖ арм╕йсько╖ сили - ╕ те викли- кало нер╕шуч╕сть та втрату часу нав╕ть в самого Паскевича. До фортец╕, тим часом, без особливих перебо╖в надходило продовольство, набо╖ та зброя.


Х╕ба оп╕вноч╕ вертався Максим з Сил╕стр╕╖ у козачий штаб - пробивався разом ╕з захисниками фортец╕, що п╕шли у контрнаступ по хвил╕ чергов╕й рос╕йського штурму. Висвист лихий ядер над головою у б╕к твердин╕, пороховий дим ╕ к╕птява в теплому ╕ сирому пов╕тр╕, що враз притлумив запах п"янкий кв╕тучих дерев, який у пе- рервах бо╖в торжествував околицею, бентежив знервован╕, змарн╕л╕, виснажен╕, висмоктан╕ й обезсилен╕ людськ╕ душ╕, - так не в"язалися чари п╕вденно╖ ноч╕ з людською злобою, пронизливими р╕зномовними вигуками-коман- дами, стогоном зранених та передсмертним зойком.


Лава на лаву йшли турецьк╕ шеренги супроти рос╕й- ських, вс╕ розум╕ли значим╕сть моменту, бо ще в надвеч╕р"╖ прорвалися рос╕яни майже п╕д ст╕ни ╕ в саженях в╕с╕мде- сяти окопалися в шанцях. Колись би сам соб╕ дивувався


Максим т╕й неприродн╕й ╕ нелюдськ╕й вт╕с╕, з якою опус- калася його шабля на плеч╕ чи голови супротивник╕в, бо й роз╕брати немислимо в н╕чн╕й ╕мл╕, х╕ба п╕дсв╕чен╕й на якусь мить недалеким снарядним спалахом; ось навпроти лише силует, але й в нап╕втемен╕ встиг в╕н побачити загроз- ливий рух, по якому оч╕кувати удару багнетом, - Максим ще зум╕в якось вивернутися неймов╕рним зусиллям ╕ таки дотягнутися шаблею ворога. ╤ вже як той падав, то знайоме щось промайнуло у рухах, а бол╕сний зойк р╕зонув самого його по живому, низонув несп╕вм╕рно та несп╕втавно, коли б то власне Максима шаблею черконуло. В╕н нагнувся над зраненим, як стр╕мко пройшла вперед турецька шеренга, ╕ жах, холодний та немилосердний, на правець його скор- чив, зсудомив так, як судомив колись х╕ба у дитинств╕, коли молодо╖ зими топився в р╕чц╕, проламавшись на не вмерзл╕й ще криз╕; мало тямлячись, обхопив руками р╕дне обличчя.


- Дядьку, де ви тут взялися?! - в╕н думав, що закри- чав, закричав на версту, на всю околицю, на оте все бойо- вище, таке далеке в╕д отчого дому ╕ таке безглузде, непотр╕бне, гр╕ховне, безумне оте душогубство; в╕н думав, що закричав, а насправд╕ лише хрип╕в ╕ збулькував його голос, як у зв╕ра ╕з щойно перер╕заною горлянкою.


- З тюрми... Помилували... У солдати, - в╕дказував ледве чутно дядько, в╕дказував ╕з перервою, мов балакав через тлумача ╕ той мав би за ним встигати.


19


З високим та худим, з бездоганно складеною статурою та холодною ╕ нер╕дко зверхньою ╕рон╕╓ю в очах - з сес- тринцем князя Чарторийського Владиславом Замойським


в М╕хала Чайковського були непрост╕ стосунки. Чайка не заздрив н╕ статкам, н╕ родинним зв"язкам, але як прийшло пов╕домлення йому, як кер╕внику, про зменшення ╕ так скромно╖ платн╕ прац╕вникам стамбульсько╖ агенц╕╖, то в листуванн╕ з в╕рним другом ╕ сп╕вроб╕тником Ленором ви- хлюпнулося набол╕ле.


"Я ╕ ти, ╕ вс╕, хто з╕ мною, - писав Леноров╕, коли той готувався до небезпечно╖ подорож╕ на Кавказ, - хто, не ва- гаючись, посвятив висок╕й мет╕ наше життя, наш побут ╕ наше досто╖нство, дарован╕ ласкою Божою зд╕бност╕ - ми не ма╓мо грошей ╕ мати в принцип╕ не можемо, бо при прац╕ публ╕чн╕й чим ╕ншим, не властивим для не╖, займа- тись не чинно. Про ощадлив╕сть не забува╓мо, але що вд╕яти, коли без грошей ан╕ жити, ан╕ посувати неможливо розпочат╕ справи. Коли б був багатим, то власним коштом служив би Польщ╕ ╕ панов╕ князю; гадаю, так╕ посади, як моя, повинн╕ займати заможн╕ панове, як от Володимир Потоцький, як Сап╕га, як згадуваний Замойський. Вони можуть служити Польщ╕ власним коштом, а ми будемо п╕д ╖х кер╕вництвом - якщо треба ╕ допоки треба.


Нехай ц╕ панове, що волод╕ють статками, а не хочуть служити Польщ╕, не посп╕шають до д╕ла ╖╖ ставати у пом╕ч, нехай перестануть раз ╕ назавжди вважати себе поляками


- водночас ми в голод╕ й холод╕ будемо ╖й служити; в та- кому раз╕ не дивуватиметься св╕т, що жебрак служить справ╕... але коли одн╕ поляки живуть в чванькуватому ба- гатств╕, то ╕нш╕ в нужд╕ та очевидн╕й убогост╕ не знайдуть для себе н╕де дверей в╕дчинених ╕ не знайдуть порозу- м╕ння".


Як окидав оком Замойський св╕й подальший шлях, то на тому шляху з╕р незм╕нно впирався в якусь перепону, ╕ тою перепоною бачився йому М╕хал Чайковський. В час по- встання 1831 року Замойський був ад"ютантом Крижа-


нецького, пот╕м шефом корпусу генерала Ранор╕но, з яким в╕дходив за австр╕йський кордон. В ем╕грац╕╖ Владислав нав"язав дружн╕ стосунки з французькою та англ╕йською аристократ╕╓ю, з пом╕ччю дядька входив у дов╕ру диплома- тичних к╕л, каб╕нет╕в м╕н╕стр╕в ╕ монарших двор╕в. Замой- ський бачив винятково себе нам╕сником Чарторийського в ем╕грац╕йних колах, а з огляду на ма╓тност╕, родинн╕ зв"язки та поважний дядьковий в╕к - ╕ наступником, при- наймн╕, найвища сходинка в т╕й ╕╓рарх╕чн╕й драбинц╕ мала належати саме йому.


- Не розум╕ю, - знизав якось плечима Ленор в розмов╕ з Чайковським, - не розум╕ю, нав╕що графов╕ Замой- ському, хай нав╕ть в завуальован╕й форм╕, частенько наго- лошувати, що наша головна агенц╕я в Стамбул╕ п╕дпорядкову╓ться не прямо князев╕ Чарторийському, а лише через нього. Граф же тут котиков╕ нав╕ть хвоста не зав"язав...


Чайка не м╕г в╕дказати те, що насправд╕ думав, не ля- гало на душу сво╓ "я" ставити попереду справи, хоча чу- вати под╕бне не раз випадало: якось так акуратненько, через сторонн╕х ос╕б мовлене, ненав"язливою думкою ши- рилося.


Щоправда, траплялося, граф п╕дтримував М╕хала. Як розкинула стамбульська агенц╕я ширшу мережу, охопила нею балканськ╕ кра╖, д╕ставала найц╕нн╕ш╕ в╕ст╕, то Замой- ський у лист╕ до князя Чарторийського наполягав з Лон- дона: "Дуже прошу не шкодувати кошт╕в на доставку депеш з╕ Сходу, бо мо╓ тут значення залежить в╕д в╕домос- тей зв╕дт╕ль, як╕ вважаються важлив╕шими за ╕нш╕".


Як не погоджу╓ться з чимось Чайковський, то не про- мовчить ╕ самому Чарторийському. Коли не без участ╕ За- мойського склали умови сп╕впрац╕ з монастирем лазарист╕в ╕ з╕бралися витрачати, на розсуд М╕хала, недо-


ц╕льно кошти, то пише в╕н з обуренням у "Готель Лямбер":


"З пана князя, фундатора справи, роблять одного з благо- д╕йник╕в, а князевому агентов╕, не надавши йому жодних прав, ставлять в обов"язок лише догоджувати та перетво- рюють у прохача".


Ще р╕зк╕ше в╕дпише, як в╕друба╓, Замойському, який так ретельно штрикав палиц╕ в колеса, що, зрештою, ╕ сам соб╕ шкодив. "Я то╖ умови не розум╕ю. На що князь дав грош╕? В який набуток вони перетворяться? ╢ то проста да- ровизна... Я не розум╕ю н╕ ц╕л╕, ан╕ причини тако╖ умови, я не знаю, що тут трапилося. Хай дару╓ полковник, що я так в╕дверто кажу, але мен╕ серце болить, - за ст╕льки труда, ст╕льки часу, витраченого мною, що полишив с╕м"ю, яку я люблю, мною, що знехтував сво╖м майбуттям задля того, аби щось зробити для справи польсько╖".


Сердит╕ протести М╕хала не залишаються поза увагою, йому "Готель Лямбер" вир╕шу╓ допомогти. А на пом╕ч на- правляють Болеслава Волегловського. Його знали ус╕ як давню дов╕рену особу Замойського.


Дал╕ робота в стамбульськ╕й агенц╕╖ п╕шла, як можна було оч╕кувати. Волегловський ╕ сам клопотами себе не об- тяжував, ще й ╕нших п╕д"юджував проти Чайковського.


Здивований М╕хал пише про те якось зн╕чено, шукаючи ╕ не знаходячи причини вельми дивно╖ повед╕нки нового пом╕чника ще з першопочатк╕в:


"Не знаю, чим м╕г образити пана Велогловського - ╕н- коли справд╕ вказуючи на його безв╕дпов╕дальн╕сть та не- х╕ть до провадження пол╕тики пана князя, але то було у дискус╕╖, в як╕й в╕н ще г╕рше дор╕кав мен╕ походженням з пров╕нц╕╖ русько╖, укра╖нсько╖, що я не поляк ╕ т.д. Я на ту дитячу суперечку не зважав, а коли в╕н хвор╕в, то його так доглядали, як би й удома не доглянули краще".


А пом╕чник тим часом у в╕ддяку за сов╕сний догляд ра-


порту╓ в "Готель Лямбер": "Репрезентант князя та репре- зентант влади ╕ справи польсько╖ на Сход╕ повинен ╕ може зайняти поважн╕шу позиц╕ю... Н╕що йому тут не шкодить ╕ н╕чого не браку╓, х╕ба потр╕бного такту... Владу запевню╓, що в╕н поважний ╕ знаний, шанований, але можна не- складно впевнитися, що не так насправд╕. Влада може в╕- рити, що в╕н тут у добрих стосунках з пашами - як же владу переконати, що в╕н ╖х нав╕ть в обличчя не зна╓?"


20


У в╕йську Чайковського, а тепер генерала Садика-паш╕, Адама М╕цкевича з його напарниками Генриком Служаль- ським ╕ Армандом Лев╕ приймали з╕ щирою душею: на ви- шитому рушников╕ вояки у козацьких одностроях п╕днесли хл╕б-с╕ль, доземним уклоном в╕тали. Життя в обоз╕ козацькому немало пот╕шило ╕менитого паризького гостя сво╓ю колоритн╕стю ╕ неспод╕ваною для нього злагод- жен╕стю. Але за вечерею Чайковський не приховував сво╖х б╕д ╕ неоч╕куваних клопот╕в.


- З Добрудж╕ у нас вояк╕в немало, некрасовц╕в, при- були польськ╕ оф╕цери та п╕доф╕цери. Та однаково людей браку╓. Не в╕дмовляв, як зголошувалися, також болгарам, в╕рменам, ╓вреям, нав╕ть на ризик п╕шов - прийняв час- тину амн╕стованих тюрмак╕в. Бородат╕, заросл╕, обдерт╕, з╕ сл╕дами кайдан╕в на руках ╕ ногах вже на трет╕й день були вдягнут╕ в мундири козацьк╕ - глянув на них у строю ╕ очам не пов╕рив. Ладн╕ хлопаки, дуж╕, зухвал╕, справжн╕ дияволи в╕йни, тож мимовол╕ згадалася давня С╕ч Запо- розька... ╤ таки добре себе показали в бою, ср╕бний ангел козацький з мертвих душею п╕дняв ╕ поставив на ноги ту сотню.


Чайковський т╕льки забув сказати, що обмундировував та озброював новобранц╕в власним коштом ╕ втопив у ту справу мало не весь ма╓ток.


М╕цкевич роззирався довкола такими очима, мов нена- роком втрапив в незнаний, якийсь ╕нший св╕т, де диво- вижно ╓дналися давн╕й козацький ╕ традиц╕йний сх╕дний св╕ти; звучить укра╖нська мова, мов спинився переночу- вати десь у степу, як мандрував з Ки╓ва до Одеси, от т╕льки п╕д тр╕ск цикад сходять ╕ п╕дн╕маються ввись у чорному неб╕ не звичн╕ в сво╖х краях Косар╕, а над обр╕╓м засв╕тився ╕ набира╓ сили П╕вденний Хрест.


На додачу до його намету, розбитого поряд ╕з генераль- ським, п╕д╕йшли ввечер╕ полков╕ музики: четверо козак╕в з╕ скрипкою та бубном мали таки прирожден╕ голоси, ╕ ╖х п╕сня про тугу за бойовими походами переносила мимовол╕ у давн╕ часи запорозьк╕. Згодом над╕йшов Чайковський ╕ соб╕ прилучився, до ладу в нього вийшло, знав чимало ук- ра╖нських п╕сень - чого дивувати, тож автор "Пов╕стей ко- зацьких". Може, саме в той веч╕р спало на гадку М╕цкевичу порадити синов╕ сво╓му Владиславов╕ пере- класти "Пов╕ст╕" ще французькою. Владислав дослухався батьк╕вського слова, через р╕к вийде переклад ╕ стане той тв╕р знаним ус╕й ╢вроп╕.


Побувши з десяток дн╕в в обоз╕ Чайковського, отамана Чайки, як все част╕ше звали його козаки, ╕рон╕чний Ген- рик Служальський писав додому: "Якщо не по╖хав у мене дах в╕д щастя, то бачить Бог, те мене чека╓. Слово чест╕, кр╕пшого полку нема╓, як перший козацький".


Стриман╕шим, ближчим до оф╕ц╕йного був тон самого Адама М╕цкевича, коли писав про побачене князев╕ Чарто- рийському. "Застали Садика з тими самими почуттями до Польщ╕, до вашо╖ особи, пане князю, як╕ знали у ньому ра- н╕ше, ╕ все його найближче оточення налаштоване так


само. Перебували в обоз╕ два тижн╕. Мали част╕ ╕ ╜рунтовн╕ розмови з р╕зними оф╕церами. Зустр╕чалися також ╕з сол- датами. Не раз спадало мен╕ на думку, ск╕льки мати могли щиро╖ вт╕хи, коли б ви разом ╕з нами, князю, були. Додам, що перш н╕ж ви╖хати до Бургаса, наслухалися найдиво- вижн╕х байок про Садика та його обоз. Застер╕гали нас, що там голод, запасайтеся, мовляв, сухарями й ковбасами. Шептали, що наража╓мося на небезпеку, на нас можуть напасти. См╕ялися ми з того, ╕ справедливо. Солдати вельми прив"язан╕ до командира. Корпус оф╕цер╕в п╕д╕бра- ний з людей пристойних. Там ╕ старш╕ в╕йськовики, ╕ мо- лодь син╕в обивател╕в... Вс╕ в злагод╕ тут живуть, по-братерськи. Дух ╕ тон далек╕ як в╕д грубого солдафон- ського галасу, так ╕ в╕д розв"язност╕ салонно╖".


За два тижн╕ в╕д з╕ркого ока М╕цкевича не могло вта╖- тися н╕ доброго, ан╕ лихого. Тож т╕льки роздратування чи- та╓ться пом╕ж рядк╕в, коли в╕дпису╓ на т╕ геть нечистоплотн╕ доноси заздр╕сник╕в, що наш╕птували про безлад в обоз╕ отамана Чайки. "Не в╕р, вашмосць князю, тим недобрим пл╕ткам. Полк контролю╓ться, кожний по- бачить, що мимо недол╕к╕в ╕ злого стану не проходять, смертн╕сть була до немислимого мала, а саме в першому по- лков╕, де весь час перебував в обоз╕, т╕льки дво╓ померло. Полковий л╕кар Гутовський був спочатку призначений го- ловним л╕карем турецького флоту, але в╕дмовився в╕д свого високого становища, аби землякам служити; в╕н ╓ знаним в кра╖ ╕ ем╕грац╕╖. Ма╓ медал╕ ╕нших уряд╕в ╕ похвальн╕ св╕- доцтва. То муж справедливий, простий ╕ св╕тлий".


У такому полку, куди люд прибивався з трьох конти- нент╕в, зв╕сно, р╕зне могло траплятися. Вахм╕стров╕ та трьом рядовим солдатам, що недавно дезертували з в╕йська рос╕йського, настала черга патрулювати б╕ля обозу. Не за- були ще новобранц╕, певно, попереднього ремесла, зам╕сть


патрулювання напали на подорожн╕х, пограбували тисяч╕ п╕астр╕в ╕ забрали реч╕.


- Сто п"ятдесят ки╖в - ╕ на суд в Константинополь, - розпорядився Садик-паша, коли мародер╕в тут же вп╕й- мали. - В ╕нш╕й арм╕╖ вас би вже розстр╕ляли.


Коли М╕цкевич роз╕брався у справ╕, то т╕льки й мовив:


- Ще заслабка кара. Раджу, пане Садику, под╕бний бруд прати, так би мовити, в сво╖й полков╕й ополонц╕.


Однак у браков╕ вигадливост╕ опонент╕в Чайковського важко було звинуватити. Раптом у марсельському ви- данн╕ на ймення "Семафор" публ╕ку╓ться вельми дивна кореспонденц╕я. В н╕й анон╕мний автор опису╓, що вже при першому з╕ткненн╕ полку Чайковського з ворожим в╕йськом в╕дразу тридцять його козак╕в з╕ збро╓ю у руках перейшли на б╕к ворога ╕ пристали до рос╕йського в╕йська, а самого Садика-пашу ув╕льнено надал╕ в╕д команду- вання, його реформований полк передано п╕д начало За- мойського.


Ленор, як втрапила йому та публ╕кац╕я, то тримав ╖╖ кра╓чком пальц╕в, на в╕ддал╕, мов виквацяли ╖╖ п╕дозр╕лим чимось ╕ в╕н не хот╕в соб╕ руки бруднити. Зате, попри р╕з- ницю в щаблях ем╕грантсько╖ ╕╓рарх╕чно╖ драбинки, в╕дчи- тав Замойського, як бувалий дяк першачка в приходськ╕й школ╕.


- То ╓ пекельн╕ помисли, д╕ла стукач╕в. Не вта╓мничен╕ вони н╕ в Стамбул╕, н╕ тут - то ваш╕ таки стукач╕, пане по- лковнику. Можна т╕льки подивуватися, що Садик на них не зважа╓, хоча йому все в╕домо. В╕н ма╓ право на в╕дпо- в╕дь, ма╓ право людське на оборону. Т╕льки, на нещастя, те станеться коштом справи ╕ репутац╕╖ польсько╖.


Князь Чарторийський також не м╕г цього разу промов- чати, хоч тримав щосили толеранц╕ю, а ще шкодував, зде- б╕льшого, самолюбство Замойського, свого сестринця.


- Я вважаю формац╕ю козацьку за помисл ╕ р╕ч велико╖ ваги, - у погляд╕ старо╖ людини, що багацько надивилася на в╕ку, в тих старих очах, оточених с╕ткою рясною звивис- тих зморщок, у яких залягали з роками все глибш╕ т╕н╕, в тих очах зблиснув метал. - Вона може стати символом по- ╓днання русин╕в-укра╖нц╕в з елементом польським, засту- пити нас в Укра╖н╕ в╕д розбрату й р╕зн╕, яку б москал╕ хот╕ли влаштувати задля власно╖ пот╕хи. Тому д╕яти т╕льки з Садиком ╕ винятково через нього, то його задумка ╕ справа, ╕ н╕хто краще ╖╖ не поведе.


╤стинний стан речей змалю╓ в лист╕ той же Ленор:


"В╕йськова позиц╕я Садика-паш╕ набира╓ все в╕дчутн╕- шо╖ ваги. В╕домо, що 23 червня в╕н був на чол╕ 4000 вояк╕в, з двома турецькими генералами п╕д сво╓ю командою. А то вельми швидко затика╓ роти найзатят╕шим його опонен- там, як╕ н╕чого не роблять, зате вельми прудк╕ т╕льки все очорнити. Пан М╕цкевич особливо в╕дзнача╓ пошанування та оборону людей жертовност╕ ╕ чину супроти заздрост╕ та немоч╕".


21


Зац╕пен╕лий, скутий жахом, наче вмерзлий в льодину, Максим прийшов до тями лише в╕д думки, що марну╓ час ╕ не ряту╓ пораненого. Рвонувши одяг ╕ приглядаючись у момент артилер╕йського спалаху до рани у передпл╕ччя, в╕н швидше навмання в нап╕втемряв╕ став перев"язувати. На щастя, рана виявилася неглибокою, та найважче було спинити кров.


Максимов╕ цього разу щастило: в розпал н╕чно╖ атаки десь далеко за спиною рос╕ян почулися звуки в╕дбою - то вже пот╕м з"ясу╓ться, що ╖х налякало донесення про вели-


кий польський лег╕он на п╕дход╕ - ╕ разом з сан╕тарами дядька перен╕с в╕н в фортечний лазарет.


Наступного дня по об╕д╕, як притишилась тр╕шки рана, дядько з передихом, мов бракувало пов╕тря, опов╕дав:


- Суд у Житомир╕ був... Сп╕шний такий, мов за ст╕ною гор╕ло... Нас етапом погнали в Якут╕ю, батько довго не ви- тримав, сухоти зморили. А мен╕ за добру послушн╕сть в ос- танн╕ роки мил╕сть випала, напередодн╕ в╕йни у солдатчину височайшим рескриптом.


Як п╕шло на полегшення, то Максим за першо╖ ж нагоди заб╕гав у лазарет, бувальщинами сво╖ми ем╕грантськими д╕лився, як вчилося у Сорбонн╕, з ким зустр╕чався та що чути ╕ бачити випадало. Дядько й соб╕ перепов╕дав, як ве- лося йому на вистуджених далеких дорогах, от т╕льки оч╕ його дивували: р╕дко чомусь зустр╕чався з Максимом по- глядом, част╕ше той погляд никав засидженою мухами сте- лею, блукав по кутках, налякано шарахався ╕ бокував; муляло щось йому на душ╕, муляло набридливим кам╕н- цем, що випадком втрапив у чоб╕т ╕ тепер, куди б в╕н не пе- рем╕стився, однаково непоко╖ть.


Довго зважувався Максим, доки, набравши пов╕тря на повн╕ груди, мов з╕брався плигнути у студену воду, що аж на мороз╕ пару╓, допоки не спитав навпростець - ╕ в╕дразу розв"язалася його душа, сплутана ╕ перев"язана дос╕ неви- димими шнурами здогад╕в ╕ п╕дозр. - Я не просився на цю в╕йну, - зустр╕вся таки з ним поглядом дядько, колючим якимось, дивовижним, з в╕дт╕нком зн╕ченост╕ ╕ вини вод- нораз. - Мене присилували... А от ти чому, купно ╕з бусур- манином, п╕дняв руку на брата свого, православного, чого ж ти ступив на ту стежку н╕чну, якою ╤скар╕от навпомацки прокрадався у Гетсиманський сад?


Дядько раптово закашлявся, обличчя його, дос╕ бл╕де, мов без синьки б╕лена глиною хата, зашар╕лося раптом,


наче щойно з шпаркого морозу переступив пор╕г по щи- рост╕ напалено╖ дом╕вки. А як втихомирився кашель, то став розказувати, як в╕дбирали ключ╕ в╕д В╕фле╓мського храму: йому, в свою чергу, опов╕дав те оф╕цер, що був тод╕ у рос╕йськ╕й м╕с╕╖. Турецький паша наказав привести не- гайно до нього грецького ╓пископа, аби передати ключ╕ ка- толикам. Довго ╕ марно гримот╕ли у двер╕ православного ╓пископа, затятим в╕н був, ╕ п╕д загрози не хот╕в в╕дчинити. Зрештою, з пом╕ччю воску мусили зл╕пки зн╕мати з замк╕в, за н╕ч виготовити дубл╕кати ╕ наступного дня подарувати латинянам: мусульманинов╕-турков╕ байдуже, в яко╖ хрис- тиянсько╖ г╕лочки будуть ключ╕, в╕ддати належить тому, кому цього дня виг╕дн╕ше.


- Чи ж то мислимо отак виставу творити на м╕сц╕, де явився задля гр╕шних людей Спаситель? - В дядьковому голос╕ тепер не було попередньо╖ настороженост╕ та незро- зум╕ло╖ ╕ непояснювано╖ вини, залишався лише холодний сум ╕ такий же, як на трав╕ перший ╕н╕й, холодний жаль.


- Бог один, - т╕льки й м╕г проказати Максим. - На могил╕ праотця Авраама люди р╕зно╖ в╕ри складають мо- литву.


╤ раптом у душ╕ Максима прорвало якусь загату, йому конче хот╕лося виговоритися, насамперед для самого себе, словом означити те, що скалкою бол╕сною нило у серц╕ - то не в╕ра сварить людей, хот╕лось кричати, то все ненасит- них пол╕тик╕в викрутаси лукав╕, ус╕ в╕йни, до жодн╕с╕нь- ко╖, ус╕ спалахують винятково через грош╕, ма╓тност╕, владарювання над ними, землею ╕ людом. ╤ Микол╕ ╤ ключ╕ в╕д В╕фле╓мського храму так само потр╕бн╕, як його голов- нокомандувачу князю Меншикову ╕кона Божо╖ Матер╕, прислана особисто ╕мператором.


- Десь там поклад╕ть, у приком╕рок, розберемося зго- дом, - в╕дказав ад"ютантов╕ заклопотаний князь.


╤ втратилася б, напевно, ╕кона, коли б, як писала фран- цузька преса, не поц╕кавився пропажею Петербург.


А ще Максимов╕ хот╕лося опов╕сти людин╕, яка десятки л╕т чула х╕ба росомахи рев у далек╕й тайз╕, як обм╕зкову- ють те ╓вропейськ╕ уми. Йому довелося бути на веч╕рц╕ одн╕й в Янковського, досить знаного в ем╕грантських колах Парижа, коли в ╕мл╕ безвиход╕ п╕сля поразки по- встання опускалися руки. В запал╕ М╕цкевич вигукнув:


- Нема╓ в нас тепер ╕ншого порятунку, потр╕бен новий орден. Але кому його заснувати? Мен╕? П╕зно! Той занадто аристократ, ╕нший забагацько демократ, а тут треба свя- того...


Зрештою, вс╕ з╕йшлися на думц╕, що ╓дино можливий клич для нового руху: "Бог, Воля ╕ Батьк╕вщина!"


- Прийде час для об"╓днання людства в ╓дину с╕м"ю, - додав на продовження мовленого Янковський. - ╢дн╕сть християнства припуска╓ об"╓днання вс╕х християн, про- тестантизму, схизми та ╕уда╖зму.


Билася, пульсувала, спотикалася ╕ переч╕плювалася думка людська, як врешт╕ людин╕ вийти за меж╕ зв╕риного стада...


- Ти справд╕ не продавав Христа. Ти його просто зра- див, - хрипко сказав на завершення дядько, погляд знову його схопила крига, ╕ в╕н, застогнавши, повернувся лицем до ст╕ни.


22


Максимов╕ мандр╕вочка пахла - пахнула вона порохо- вим димом ╕ ще нев╕дь-чим, бо збирався у неблизьк╕ св╕ти, в так╕й дороз╕ р╕зне статися може, доки в Тегеран доне- сення передасть.


Перед дорогою, зв╕сно, дядька в╕дв╕дати сл╕д, чи╓ здо- ров"я швидко йшло на поправку. В переповненому лазарет╕ з густим смородом, попри в╕дчинен╕ в╕кна, гн╕йних бинт╕в та л╕к╕в на дядьковому м╕сц╕ лиш з╕бгана пост╕ль лежала.


- На перев"язку вийшов чи погуляти? - спитав сус╕да, також полоненного.


Той т╕льки пальцем коло в пов╕тр╕ крутнув, наступне коло вже вище окреслювалося, а вказ╕вний палець у стелю нав╕щось тицяв.


- Вт╕к цього досв╕тку, - в╕дказав Максимов╕, як той нерозум╕юче здвигнув плечима. - Мовив, до в╕тру - ╕ з тим в╕тром зав╕яло.


З тяжкою душею Максим добирався до Тегерана - то- чила душу образа дядькова, а ще той погляд, у якому по- ╓дналося непо╓днуване, ворож╕сть ╕ зн╕чен╕сть; може, думав, н╕яково йому було, що плем╕нничок з бусурманами злигався, що без п"яти хвилин дядько мав стати душпас- тирем, а от, на тоб╕, п╕д носом проглед╕в... ╤ куди ж дал╕ про- стелеться дядькова доля, як переб╕жчика не заруба╓ випадком турок чи куля сл╕па не наздожене?


Максим не м╕г, зв╕сно, бачити, як простелилася дал╕ дядькова дорога, як ╕шов в╕н у св╕танков╕й ╕мл╕ до сво╖х, в напрямку рос╕йських шанц╕в, пригинаючись на всяк при- крий випадок. ╤, тим паче, не м╕г чути, як дво╓ рос╕йських солдат перемовлялися в окоп╕ пом╕ж собою:


- Хоч вчора мало не втрапив п╕д шаблюку турецьку, але трофей таки здобув славний, - т╕шився один, пере- ймаючи з руки в руку англ╕йську нар╕зну гвинт╕вку. - То не наша гладкоствольна пукавка, набагато дал╕ наповал кладе.


- А чи бодай разок з не╖ вже стрельнув? - знехотя пе- репитав ╕нший.


- Де там, хоч би по ворон╕ як╕й для певност╕ перед бо╓м


спробувати. Стривай, он в╕д фортец╕ в ╕мл╕ щось видн╕- ╓ться. Чи не лазутчик який?


- А якщо переб╕жчик?


- Хр╕н з ним, на одного турка поменша╓, - засм╕явся господар трофею, вт╕шений негаданою м╕шенню, став не- сп╕шно ц╕литися ╕ врешт╕ натиснув курка.


Силует, що с╕р╕в вдалин╕, змахнув т╕льки руками, мов ненароком послизнувсь на льоду, ╕ зник, розчинився, роз- танув нав╕ки в ╕мл╕.


В Тегеран╕, по довг╕м пут╕ п╕д пекельним сонцем, вже б╕ля величезного базару, такого ж колоритного, як ╕ саме м╕сто з його височенними мечетями, що кололи сам╕с╕ньке небо, та голосистими муллами, побачив Максим в╕дд╕л пер- ського в╕йська. Вояки були вдягнут╕ в довг╕ червон╕ сур- дути з жовтими ковн╕рами, в широк╕ чорн╕ штани ╕ на головах мали висок╕ бараняч╕ шапки. Та не сурдути з ков- н╕рами ошелешили Максима ╕ не шапки, бо схож╕ доводи- лося бачити у Стамбул╕, як вигук мимов╕льний заднього вояка, що ненароком сп╕ткнувся.


- Щоб тебе шлях трафив!


Не втримався Максим, п╕дскочив.


- Що ви за одн╕, братове?


- ╢стем гвард╕я шаха.


Слово за словом, Максимов╕ кругл╕ в╕д подиву оч╕ на гвард╕йц╕в не справили ан╕ найменшого враження, опов╕- дали буденно ╕ тр╕шки притомлено.


- В батальйон╕ перського шаха майже вс╕ укра╖нц╕ й по- ляки. Жити хот╕лося, повт╕кали з московського в╕йська. Можете й ви до нас приставати. Йд╕ть он до нашого кап╕- тана Дяченка.


- А чи вам, хлопц╕, хоч добре платять? - все ще не м╕г в╕д╕йти в╕д неспод╕ванки Максим.


- Та дос╕ гр╕х було скаржитися, - той самий притом-


лений голос, може, не в╕д утоми нав╕ть, просто люди з ╕н- шого краю не зразу звикають до цього шпаркого сонця пря- м╕с╕нько над головою, в╕д якого ╕ т╕н╕ год╕ побачити. - Дос╕ платили, але подейкують, що перестануть. Вельми цар ро- с╕йський серце велике на шаха взяв, посол ╖хн╕й мало не щодня нас╕да╓, бо╖ться той цар, що так в╕д нього вс╕ повт╕- кають.


М╕й милий Боже, дивився усл╕д гвард╕йцям Максим, де т╕льки наш люд не зустр╕неш, на сторож╕ кого вони т╕льки не стоять ╕ на чийому боц╕ в р╕зн╕ часи воюють... От лише на cторож╕ сво╓╖ земл╕, не за чуж╕, а сво╖ ╕нтереси зброю взяти у руки не випада╓. В Стамбул╕, перечитуючи лондонськ╕ та паризьк╕ газети, в╕н ловив не раз себе на думц╕, що, проб╕гаючи очима сотн╕ ╕мен та пр╕звищ, спиня╓ться часто саме на укра╖нських ╕менах - як ту пам'ять не витравлюй, не витирай з душ╕, а вона, каверзна, кр╕зь шк╕ру проступати вхитря╓ться. Як╕в Малик ще ген- коли став великим в╕зиром ╕нд╕йського княз╕вства Гуджерат, затято боронив княз╕вськ╕ кордони, коли сво╖ на шмаття др╕бн╕с╕ньке рвали. Василь Турчин, знаний генерал ╕ друг американського президента, десь там форти буду╓ ╕ за свободу чужу ста╓ на прю... Полковник М╕гель Ром╕ ╕спанського колон╕заторського хомута помага╓ людям у П╕вденн╕й Америц╕ скинути, з рук Бол╕вара найвищий орден Бусто де Л╕бертатор одержу╓, а то ж н╕який не М╕гель, ╕ не Ром╕, то звичайн╕с╕нький волинський пом╕щик Михайло Скибицький, який же до того першим зробив ╕нженерний розрахунок тепер знаменитого Панамського каналу. А он, на тоб╕, подивися, гвард╕я шахська вулицею шпац╕ру╓, шахська, що половина ╖╖ балака╓ з березолупською чи бузак╕вською гов╕ркою. Що вже казати про аз╕йського, дико╖ ординсько╖ кров╕ рос╕йського самозакоханого чинушу з його баченням тво╓╖ мови й


народу, яких "нет и быть не может", коли поз╕рно цив╕л╕зован╕ австро-угорськ╕ урядовц╕ т╕╓╖ ж п╕сн╕ затягують.


- Ми заледве да╓мо соб╕ раду з одн╕╓ю нац╕╓ю, з поля- ками, - таки втрапили в пресу слова австр╕йського дирек- тора льв╕всько╖ пол╕ц╕╖ про "Русалку Дн╕строву", - а ц╕ дурн╕ голови хочуть ще розбудити мертвопоховану руську нац╕ю.


То ще надво╓, в╕денський п╕дм╕тайле, житомирська бабця ворожила, хто насправд╕ мертвопохований ╕ за якою ╕мпер╕╓ю справлятимуть сперш жалобний об╕д...


Повз барвистий ╕ галасливий тегеранський базар прохо- дила шахська гвард╕я, що за п╕сню пох╕дну соб╕ взяла "За св╕т встали козаченьки", карбувала крок та гвард╕я не- звично розпеченою брук╕вкою, на яку босою ногою год╕ сту- пити, гонорово марширувала гвард╕я, доки не зникла за рогом буд╕вл╕.


З г╕ркуватим присмаком думки обс╕дали Максима, як вертався додому, набридлив╕ як╕сь, наче мухи у Спас╕вку. ╢диною вт╕хою стало, що вертався в╕н через м╕стечко Тарс╕, де, як значилося в старих пергаментах, народився апостол Павло. ╤ таки зд╕йснилася його давня задумка, побував у тому м╕стечку ╕ колодязь апостола нав╕ть знайшов - в╕н пив з нього, смакуючи, кришталево╖ чистоти прохолодну воду, а тод╕ прис╕в перепочити ╕ задр╕мав.


23


Головнокомандувач князь Олександр Меншиков, весе- лий ╕ р╕шучий, з гордовитою поставою на сво╓му неспок╕й- ному арабському скакун╕, сьогодн╕ ще охоч╕ше сипав дотепами. Його в╕йська над╕йно розм╕стилися в гирл╕ р╕ки


Альми, його генерали справу свою знають н╕вроку, нав╕ть як зустр╕в вранц╕ розчервон╕лого ╕ неприродно рвучкого та метушливого генерала Кир"якова, що таки встиг з досв╕тку досить пристойно вже похмелитися, то нав╕ть не подав виду. Меншиков лишень час в╕д часу оком кидав на па- горби позаду рос╕йських позиц╕й.


Князь Олександр Серг╕йович н╕ тр╕шки не сумн╕вався в усп╕хов╕ бою, то ж запросив св╕тських дам помилуватися видовищем, пооб╕цявши ╖м показове побиття англ╕йц╕в ╕з французами та ганебну ╖х втечу - на тих пагорбах в╕ддал╕к одн╕ дами, вдягнут╕ амазонками, гарцювали на вишколе- них конях, ╕нш╕ ж, зручно вмостившись в ландо, зонти- ками нетерпляче похитували.


Врешт╕ з боку французького табору лунко озвалися ба- рабани ╕ звуки сурми покликали до прапор╕в.


- До збро╖!


По л╕вому флангов╕ рос╕йських позиц╕й вдарили з моря гармати ╕з союзницьких корабл╕в. Десант англ╕йського ╕ французького в╕йська, що безперешкодно висадився на кримську землю, тепер розвивав св╕й наступ.


Б╕й, як не оч╕кував Меншиков, неспод╕вано затягнувся, ворогуюч╕ сторони сходилися в рукопашну, серед сум"яття людського та к╕нського рвалися ядра ╕ шматували жив╕ т╕ла, дико ╕ржали нажахан╕ кон╕, яким у тому кривавому м╕сив╕, гуркот╕ та смородов╕ пороховому ще важче було щось втямити, ан╕ж озлобленим, ╕з розчервон╕лими в╕д не- навист╕ та тваринно╖ лют╕ людям в мундирах. С╕м годин з незначними перервами йшов б╕й за м╕ст через р╕чку Альму: французи, поляки укра╖нц╕, татари з французького ╕нозем- ного лег╕ону рубали шаблями й кололи багнетами таких же поляк╕в, укра╖нц╕в, татар з рос╕йського полку.


П╕хотинц╕ французьк╕ з╕ сво╖х нар╕зних штуцер╕в, як зайц╕в, розстр╕лювали здалеку рос╕йських артилерист╕в,


бо гвинт╕вки ╖х удв╕ч╕ перевищували дальноб╕йн╕сть рос╕й- ських гармат, що заряджалися картеччю - нав╕ть мовити не доводилося про перевагу тих штуцер╕в над царськими гладкоствольними з крем"яним запалом рушницями...


Не судилося вдягнутим в амазонки дамам, що гарцю- вали на дорогих ╕ гарно доглянутих конях, помилуватися цього разу пан╕чною втечею француз╕в з англ╕йцями, сам╕ рятували душ╕, перелякано торохт╕ли колеса ландо з╕ спраглими видива мандр╕вницями, що тими парасольками р╕знокол╕рними тепер прикритися думали в╕д осколк╕в. Так ╕ не протверез╕лий генерал Кир"яков ут╕кав п╕шки, бо коня якась куля п╕дбила.


Одна б╕да р╕дко ходить. Т╕каючи в╕д ворожого в╕йська, в тому посп╕хов╕ князь Олександр губить портфель з ба- гатьма державними документами - ╖м ще св╕титиме не- близька дорога.


Розшарпан╕ на клоччя, рос╕йськ╕ полки п╕сля розгрому п╕д Альмою в╕дступали тим часом у безлад╕. А за полками тягнулися довг╕ вервечки поранених - одн╕ йшли, спи- раючись на рушниц╕, немов на костур╕, бо про т╕ костур╕ н╕хто не подбав, ╕нш╕ нездужали зовс╕м уже, повзли або на- вкарачки л╕зли, ╕ придорожня пилюга ос╕дала на в╕дкрит╕ рани, а ще ╕нш╕, втрачаючи останн╕ сили, падали ╕ вмирали в калюжах кров╕. На залишеному пол╕ бою лежало понад дв╕ тисяч╕ солдат, безпорадних проти запалення ╕ ганг- рени, - ╖х мучила спрага, бо н╕ води, н╕ допомоги фель- дшерсько╖ чи л╕карсько╖ не дочекатися. Просякнут╕ потом сорочки ╕ поли шинелей зам╕нювали бинти; св╕док то╖ б╕ди запише: "Перев"язували вони себе сам╕, хто як м╕г, трем- тячими в╕д страждань руками: вони жал╕сно просили по- моч╕ в тих, хто проходив мимо, не пом╕чаючи, що ╕ в них залишалася остання ╕скра життя, аби добрести до сво╖х ╕ в╕ддати Богов╕ душу бодай у кол╕ сво╖х земляк╕в". Стог╕н ╕


бол╕сн╕ нелюдськ╕ зойки зн╕малися над недавн╕м побо╖щем, бо знали солдати, що судилося ╖м саме тут помирати - на дв╕ тисяч╕ поранених вид╕лили для вивезення р╕вно десять к╕нних п╕дв╕д.


Наче чорний к╕т Меншикову дорогу переб╕г чи зла во- рожка наворожила - поразка зм╕нювалася новою пораз- кою. Перед бо╓м п╕д ╤нкерманом, вже невдал╕к Севастополя, треба розгортати в╕йська, та, от б╕да, князь Олександр карти м╕сцевост╕ в Петербурз╕ забув. Терм╕ново написали листа в столицю, т╕льки в╕йна на пошту чекати н╕як не хоче. Д╕яти мають нев╕дкладно.


Генерал Данненберг вчасно виручив.


- Я тут знаю м╕сцев╕сть, як власну кишеню. Розпочалася битва, йшла вона з╕ зм╕нним усп╕хом,


т╕льки пригодонька невелика трапилася. Там, де за Дан- ненберговими словами мали пагорби височ╕ти, чомусь до- лини розкинулися, ╕ навпаки. В т╕й битв╕ союзники знову рос╕ян ущент розгромили. Карту м╕сцевост╕ з Петербурга терм╕нова пошта доставила вже наступного дня п╕сля по- разки.


З рештками в╕йська руша╓ Меншиков в напрямку б╕льш безпечному, до Бахчисарая, по дороз╕ розпорядив- шись за собою палити села, господарськ╕ буд╕вл╕, ма╓тки татарсько╖ знат╕, млини, фуражн╕ запаси, як╕ несила з собою забрати, аби ворогам те не д╕сталося. Кур╕ли п╕д кримським ос╕нн╕м небом чорн╕ дими, пливли над степами та передг╕р"ями...


Ще перед в╕дступом в╕д Севастополя адм╕рал Корн╕лов, насупившись, перепитав:


- А як же з флотом, св╕тл╕ший?


- Поклади соб╕ його в кишеню, - дав мудру пораду ад- м╕ралов╕ князь.


Т╕ чорн╕ дими п╕д пог╕дним небом нагадали татарським


чолов╕кам, що час ╕з закапелк╕в потайних виймати зброю. В загонах самооборони за невеликий час де дв╕ст╕, де й триста вже душ. На пом╕ч союзникам н╕хто не шкоду╓ по- жертви. З ем╕грац╕╖ прибува╓ нащадок ханського роду Г╕- ре╖в Се╖т ╤браг╕м-паша. По урочист╕й молитв╕ в мечет╕ перед багатотисячним людом лунають його слова:


- Н╕коли вже Крим не буде п╕д рос╕йською п"ятою, н╕- коли...


╤ те слово покотилося велелюдним майданом, покоти- лося дал╕ ген-ген, окаючи в╕длунням, ╕ перекочувати- меться з одного к╕нця п╕вострова аж до ╕ншого. Понад десять тисяч татар помагатимуть виганяти рос╕йського гостя з сво╓╖ земл╕.


Хоч ще зовс╕м недавно особисто з рук Меншикова в╕й- ськов╕ ордени одержували татари унтер-оф╕цер Се╖тша Балов, рядов╕ Сел╕м Абульха╖ров, Молоджан Аметов ╕ ╕нш╕, як╕ воювали в числ╕ тисяч татар п╕д рос╕йським прапором проти сво╖х же п╕д ╕ншого кольору прапорами, князь Олек- сандр вида╓ достойне чужинця на ц╕й земл╕ розпоряд- ження:


- Виселити з Криму ус╕х татар, вс╕х до душ╕ вздовж морського берега в╕д Севастополя до Перекопа.


Рескрипт князя Меншикова затверджу╓ ╕мператор Ми- кола ╤, який непогано тямив, як рвати загарбан╕ душ╕ будь- якого народу на шмаття: "Я разрешил твое представление о переселении прибрежных татар, к чему вели приступить, когда удобным найдешь..."


А загублений портфель з документами Меншикова ре- тельно вивчав французький штабний оф╕цер, доки не роз- порядився:


- Тут б╕льший ╕нтерес для турецьких союзник╕в. Пере- дайте те все добро в Стамбул.


24


Хитро посм╕хаючись, Чайковський почав викладати з портфеля на ст╕л перед Максимом як╕сь папери.


- Тут ╓ досить ц╕кав╕ документи... Турецьк╕ друз╕ под╕- лилися з нами загубленим в пан╕ц╕ добром князя Менши- кова.


Максим став несп╕шно гортати списан╕ р╕зними почер- ками аркуш╕. Поступово звичайний ╕нтерес в нього зм╕- нився гострою ц╕кав╕стю: тут були розпорядження з Петербурга, в╕домост╕ про перем╕щення полк╕в та батарей, постачання збро╓ю та амун╕ц╕╓ю, а ще перехоплен╕ в╕йсько- вою цензурою листи рос╕йських солдат╕в ╕ оф╕цер╕в. В╕н по- в╕льно розбирав нер╕вний почерк першого, що втрапив у руки, такого листа, писаного, ймов╕рно, аж н╕як не за сто- лом, а десь х╕ба в посп╕хом викопаних шанцях, на кол╕н╕, бо рядки пливли хвилею або чудернацько стрибали:


"С наступлением ночи наша армия представляла страш- ный хаос, никто не знает дорог, войска, пришедшие из Рос- сии, без проводников столпились и не знали, куда двигаться. Раненые брошены на поле, два дня без воды и хлеба, у кого рука висит на коже, у кого уже черви в язвах. В госпиталях - ни бинтов, ни корпии, ни пищи. Ужасно, ужасно! Ты знаешь адъютантов князя, могут ли они распо- ряжаться в таком сражении? Артиллерия наша без при- крытия, в то время как у неприятеля каждый отряд подкреплен ею и кавалерией... Место нашей безрассудной гордости заступил всеобщий упадок духа, на всех лицах - стыд, унижение... Каждый из нас готов умереть с пользой для России, но умереть безславно, мучаясь, видя, что ни- чего не приготовлено для защиты, - это невыносимо. Нас справедливо наказывают за беспечность и самонадеяность.


Нет, мой друг, что ни говори, - наш Черноморский флот был игрушкой, годной только для царского смотра".


Максим дал╕ перебирав папери, ╕ все б╕льша зл╕сть, х╕ба перем╕шана з г╕ркотою, зм╕нювала у душ╕ той перший зро- зум╕лий людський та в╕йськовий ╕нтерес. Милий Боже, ду- малося йому, до чого т╕льки поруйнували народ, душу стру╖ли - його, вчад╕лого "безрассудной гордостью", вже черви живого точать, а в╕н однаково "готов умереть с по- льзой для России". Для яко╖ ще корист╕ тамбовському чи ╕ншому рос╕йському селянинов╕, якого, мов порося, мають право дос╕ продати й купити сьогодн╕ в ╓диному ╓вропей- ському запов╕днику рабства; ╕ що ти забув на ц╕й крим- ськ╕й земл╕, або в задунайських землях, де останн╓ добруджанське козацтво борониться в╕д то╖ криваво╖ ╕ не- наситимо╖ гордост╕...


Максим перебирав документи ╕ хмур╕в ще б╕льше, мало того, думав в╕н, що лл╓ться через сатанинську жад╕бн╕сть людська кров, не менше лихо коять так╕ захисники гор- дост╕, роздираючи на чуж╕й земл╕ навп╕л душу ╕нших на- род╕в, - немилосердно рвуть та шматують по-живому, а така рана го╖тиметься куди г╕рше, ан╕ж то р╕зали б т╕ло, кровитиме десятил╕ттями, якщо не стол╕ттями... Татари воюють проти татар, проти тебе ╕ таких, як ти, д╕тей укра- ╖нських фельдшер╕в, вчител╕в, син╕в православних ╕ ун╕ат- ських священик╕в, виставлено, як пишеться он в тому папер╕, двадцять дев"ять к╕нних укра╖нських полк╕в, три- надцять артилер╕йських бригад та чотири батальйони п╕ших. Силом╕ць забраний п╕д рос╕йський прапор поляк та укра╖нець з волинського Пол╕сся чи Галичини тепер ма╓ ц╕- литися багнетом у груди такому ж поляков╕ та укра╖нцев╕, що вирятувався в╕д петербурзько╖ чест╕ та гордост╕ в ем╕грац╕╖ ╕ вою╓ тепер за свою ╕ сус╕дську свободу у фран- цузькому лег╕он╕ чи англо-турецькому корпус╕, британо-


н╕мецькому в╕йську або лег╕он╕ швейцарському, ╕тал╕й- ському лег╕он╕ чи польсько-укра╖нському в╕йську Чайков- ського.


╤ то ще не все, гортав Максим папери та донесення про постачання збро╓ю, продовольством та фуражем, щоб тебе, предков╕чного волиняка, вбити, кожну третю гармату в╕д- ливатимуть в Ки╓в╕ на арсенал╕, Шостка дасть до половини пороху, а з Херсоном та Микола╓вом - то й взагал╕ левову частку, в Луганську виготовлять снаряди, що мають па- дати на твою голову.


Наступного дня, забираючи в Максима документи, Чай- ковський м╕ж ╕ншим перепитав:


- ╤ як╕ ж враження в╕д того всього? Максим в╕дпов╕в не в╕дразу:


- В одному з останн╕х номер╕в газети "Нью-Йорк Ге- ральд Трибюн" я прочитав огляд под╕й Кримсько╖ в╕йни. Можливо, той огляд дещо ╕сторико-ф╕лософського харак- теру, але висловлен╕ в газет╕ думки про Рос╕ю запам"ятову- ються. На подальшому шляху людства, пишеться там, лежить величезна до╕сторична, викопна хтозна з яких час╕в, рептил╕я. Вона надзвичайно злобива, вкрай небез- печна, ма╓ потужн╕ щелепи ╕ маленький мозок. Для по- ступу людсько╖ цив╕л╕зац╕╖, зазнача╓ автор, то колосальна загроза. Автора звати, зда╓ться, Карл Маркс.


25


Того дня Чайковський св╕тився новою лискучою коп╕й- кою, яка щойно потрапила в об╕г, ще не затертою ╕ не за- шмуляною - турецький уряд надав свободу в ц╕л╕й ╕мпер╕╖ вс╕м полякам та укра╖нцям з його краю, яких ран╕ше про- дали у неволю. Марнославну думку, що до цього доклав в╕н


дещо свою руку, М╕хал силом╕ць в╕дганяв та в╕дпихав, на- том╕сть м╕зкував, чим ще помогти землякам. Не випускав з ока засноване ним для земляк╕в поселення Адамп╕ль не- вдал╕к в╕д Стамбула, жоден при╖зд заможних ем╕грант╕в не минав, аби потрусити ╖х худ╕ чи нехуд╕ кишен╕ для помоч╕ у розбудов╕ поселення. Останн╕м часом не вдавалося нахи- лити т╕льки до благого д╕ла щойно прибулу Людв╕гу Сня- децьку. Але в╕д нам╕ру з принципу таки не в╕дмовлявся.


Донька знаного в╕ленського професора, ╕нтел╕гентна ╕ витончена Людв╕га, як╕й присвячував захоплен╕ поез╕╖ ще зовс╕м юний Юл╕уш Словацький, при╖хала в Стамбул з особливою м╕с╕╓ю - в╕дшукати могилу свого чолов╕ка, оф╕- цера рос╕йсько╖ арм╕╖ Корсакова, що загинув в безк╕нечних московських в╕йськових походах десь на болгарськ╕й земл╕.


Сперш ╖й нараяли якогось службовця, який начебто мав знайомства пом╕ж тутешн╕х урядовц╕в. Та в╕н виявився просто легковажною людиною, без жодних зв"язк╕в з ту- рецькими можновладцями, грош╕ прудко ховав у гама- нець, але зам╕сть ф╕рману-дозволу на по╖здку ╕ п╕дготовленого каравану годував лише об╕цянками.


Звернулась було Людв╕га, як прибула з рос╕йсько╖ ╕мпе- р╕╖, властиво до рос╕йського посольства. Там довго голо- вами дог╕дливо кивали, в╕дтерм╕новували в╕дпов╕дь, а врешт╕, вивчивши польське ем╕грац╕йне оточення Сня- децько╖, ще й на поважн╕ причини в╕дмови послалися.


- Паспорта нашого не можемо видати, - ╜речний ╕ де- л╕катний посол Т╕тов ховав оч╕, аби поглядом не зустр╕- тися. - Ми не повинн╕ наражати вас на небезпеку, бо паспорт рос╕йський у цих краях не вельми шанований.


"А хто його десь шану╓", - т╕льки й майнуло у думц╕ Людв╕ги вже на пороз╕ з посольства.


Чайковському не часто, замороченому сво╖ми клопо-


тами в оттоманськ╕й столиц╕, випадало зустр╕чатися з╕ Снядецькою. П╕дсв╕домо в душ╕ зата╖лася неприязнь до не- б╕дно╖ землячки, яка на справу земл╕ сво╓╖ не вельми посп╕- ша╓ чимось под╕литися. Снядецька винайняла досить пристойний д╕м на берез╕ Босфору, у престижному перед- м╕ст╕ Стамбула Орта-к╕о╖, мала власн╕ ек╕паж╕ для ви╖зду, утримувала прислугу. Вибудувала соб╕ вежу з╕ слоново╖ кост╕, думав М╕хал, замкнулася в н╕й ╕ не бачить та не чу╓ н╕чого довкола, окр╕м свого жалю та надгробного смутку, начебто пок╕йник т╕льки того жада╓ ╕ образиться, коли б помагала живим у ╖х насущному.


╤нколи все ж зустр╕чалися випадково. Його д╕тище Адамп╕ль потихеньку розбудовувався, селилися земляки, одружувалися молод╕ пари, народжувалися д╕ти. При уро- чистостях з нагоди народин ще одного колон╕ста нав╕ть ви- пало якось стояти разом на хрест╕ з╕ Снядецькою.


В рапортах у Париж, в "Готель Лямбер", тим часом по- чали з"являтися в╕домост╕ з Одеси, дан╕ про рух рос╕й- ського в╕йська, прибуття ╕ноземних дипломат╕в, уточнювалося також, що то в╕домост╕ певн╕, з над╕йних джерел, хоч ╕ одержан╕ випадково, з лист╕в Людв╕з╕ Сня- децьк╕й в╕д ╖╖ поважних одеських знайомих.


В надвеч╕р"я 17 лютого 1844 року Чайковський розма- шистим почерком, при мерехтлив╕й св╕ч╕, дещо крупн╕- шими буквами н╕ж зазвичай, писав листа у Париж князев╕ Чарторийському. Видавалося М╕халов╕, що жодна нагода для ╖хньо╖ справи не ма╓ бути втрачена, клопотами пан╕ Снядецько╖, насамперед коштами ╖╖, як добре пом╕зкувати, також не випада╓ нехтувати. Хот╕лося, зв╕сно, щоб т╕ кошти були куди б╕льшими, але тут вже н╕чого не вд╕яти, брат надсила╓ Снядецьк╕й ощадливо, лише на неб╕дне про- життя та на експедиц╕ю до могили ╖╖ чолов╕ка, яку, ймо- в╕рно чи н╕, ще належить знайти. Попри все, набуток тут


бачиться, на кошти фундац╕╖ Снядецько╖ для ченц╕в монас- тиря, як╕ приязно до нього ставляться ╕ могли б стати сво╓- р╕дними його представниками, чималий шмат можна зробити - незримо для чужого недоброго ока це дозволить управляти ситуац╕╓ю на козацькому Низов╕.


╤ не мав М╕хал в╕дчуття власного цин╕зму, лише про- стий розрахунок, немов на рах╕вниц╕ к╕стками клацав.


"Маю над╕ю, що пан╕ Снайдецька, чий чолов╕к десь ле- жить вбитий п╕д Шумлою, пом╕стить прах його в монастир╕ та створить фундац╕ю для утримання певного духовенства. Те повернути ма╓мо на нашу користь, нав╕ть тр╕шки про те з нею вже обговорював. Подба╓мо про ╖╖ подорож, послу- гу╓мося посильно в зд╕йсненн╕ того акту романтичного.


Московськими трупами можемо зробити добру послугу сво╓му кра╓в╕..."


26


Чайковський знав, як натиснути на свого головноко- мандувача Омера-пашу.


- Я писав, що для слави турецького в╕йська ця справа ма╓ величезну вагу - зайняти Бухарест ран╕ше австр╕як╕в. Ма╓мо ж ми нарешт╕ робити щось сам╕, без опертя на союз- ник╕в. Австр╕йц╕ не здатн╕ швидко прибути до цього м╕ста, принаймн╕ ╖м з м╕сяць ще буде потр╕бно.


Омер-паша спершу вагався, щось там погоджував у Стамбул╕, врешт╕ його особистий секретар Рустем-бей, а на- справд╕ поляк Вольський, прив╕з Чайковському депешу в╕д головнокомандувача. В╕н не заперечував пох╕д козацького в╕йська на Бухарест, але застер╕гав, що Чайковському до- ведеться розраховувати лише на власн╕ сили, бо ран╕ше двох тижн╕в головн╕ турецьк╕ частини не над╕йдуть.


Цього будо достатньо Садиков╕-паш╕.


Спекотного 6 серпня 1854 року козацька кавалер╕я, ви- цокуючи брук╕вкою, входила в Бухарест. Чайковський не боявся якихось ускладнень, в╕н давно був у порозум╕нн╕ з румунськими патр╕отичними силами, насамперед з ╤оном Г╕цу. То ж не кам╕ння, а кв╕ти лет╕ли з в╕дчинених в╕кон. Ще напередодн╕ ╤он Г╕цу та його друз╕ спов╕щали буха- рестц╕в:


- Люб╕ть ╕ шануйте Садика-пашу, в╕н поважа╓ румун╕в ╕ зна╓ ╖хн╕ потреби.


Стамбул признача╓ Чайковського в╕йськовим губерна- тором Бухареста.


А через два дн╕ в╕н напише Рустемов╕-Вольському:


"Порядок ╕ спок╕й панують у Бухарест╕, люди в╕дпочива- ють соб╕, виходять на променади, а всю ту безпеку ╖м гаран- тують ш╕сть ескадрон╕в козак╕в, що день ╕ н╕ч не злазять з коней".


╤ то не було переб╕льшенням щодо ц╕лодобово╖ козацько╖ варти. Сл╕дом за козацьким в╕йськом в Бухарест почали прибувати як╕сь в╕йськов╕ ком╕сари та спостережники з р╕зних союзних арм╕й - вони дивилися на Бухарест як на здобуте м╕сто, а на мешканц╕в його як на в╕йськову здобич. На зустр╕ч╕ в уряд╕ м╕ста, як окинув Чайковський оком велику залу, то р╕зне бачив в очах - одн╕ дивилися з про- стою людською ц╕кав╕стю, ╕нш╕ ж насторожено, вич╕- куючи, щоправда, з якимись ворожими та колючими


поглядами не довелося зустр╕тися.


- По рос╕йськ╕й окупац╕╖ в м╕ст╕ повинен бути ц╕лкови- тий спок╕й. Гадаю, що Бухарест не потребу╓ яко╖сь сторон- ньо╖ оп╕ки, все залиша╓ться на м╕сцях, спира╓ться на власн╕ ╕нституц╕╖, власний уряд, про публ╕чну безпеку по- турбуються м╕сцева м╕л╕ц╕я ╕ пол╕ц╕я. Чим швидше хай за- працю╓ паспортне бюро, аби контролювати людськ╕


потоки. Подумайте, чи не пора клопотатися про власну в╕й- ськову формац╕ю.


- В м╕ст╕ час в╕д часу трапляються спалахи холери, - п╕днявся немолодий, вже сивий чолов╕к у пенсне. - Чи можна в╕д вас оч╕кувати допомоги?


- В╕йськов╕ не залишаться осторонь.


Негайно, як губернатор, Чайковський вида╓ сан╕тарн╕ розпорядження, створюються л╕карськ╕ ком╕с╕╖ ╕ бригади, ╕з запас╕в в╕йськовик╕в вид╕ля╓ться частка л╕к╕в - б╕да по- ступово спада╓.


Не був би сам собою Чайковський, якби нав╕ть зв╕дси дав спок╕й Парижев╕ ╕ Стамбулу задля головно╖ сво╓╖ справи - справи Польщ╕ ╕ Укра╖ни. Доки десь там, в за- тишних салонах, точаться перемовини, хилитаються дип- ломатичн╕ гойдалки, в╕н натиску╓ у листах: "То було б втратою для нашого д╕ла, коли б гаялися зараз створити укра╖нський полк з б╕лим кольором давньо╖ кавалер╕╖ во- линсько╖... Нав╕ть помимо бажання воюючих, повстання можна перенести на Малу Русь. Польськ╕ лег╕они на Кав- каз╕, пом╕ж черкес╕в, то ╓ ветом супроти заспоко╓ння, доки для Польщ╕ чогось не зробимо... Одне й друге може бути зд╕йснене, та не винятково нотами та перемовинами, а ще й оф╕рою кошт╕в - ╕накше то буде, як вчорашнього дня писав: "Вариш воду - вода лишиться".


Ленор у лист╕ про т╕ дн╕ зазначить: "Ми вс╕, до жодн╕- с╕нького, одного помислу, в╕д пана князя до останнього простого козака, що в╕рно служить п╕д командуванням Са- дика-паш╕...╤ Садика н╕хто звинуватити не зможе, що мало тут зроблено, нав╕ть опоненти його тутешн╕ сам╕ визнають, що лиш в╕н один зум╕в правильно д╕яти в ситуац╕╖ ╕ вчи- нити справу велико╖ ваги, значно б╕льшу оч╕кувано╖".


А в Бухарест, тим часом, за високими домовленостями входили австр╕йськ╕ в╕йська - ╕ в умовах двовладдя в╕д-


разу виникають непорозум╕ння, тим паче, не най╜речн╕ше поводяться австр╕яки. Замойський допов╕да╓ з ╕рон╕╓ю в Париж, в "Готель Лямбер": "Тут з австр╕йцями немало труднощ╕в, але Омер-паша ╕ ком╕сар турецький Дерв╕д- паша стараються вправлятися, а Садик ╖м в усьому раду ╕ пом╕ч да╓... ╫речн╕сть австр╕йц╕в так далеко захована, що Садик якось, боронячи одного волоха в╕д пересл╕дування, якого н╕мець хот╕в прик╕нчити, не допустив до того - але сам без прим╕щення залишився".


Врешт╕ ухвалено р╕шення передислоковуватися козац- тву в м╕сто Бра╖лу. За давн╕м звича╓м румунська аристок- рат╕я скида╓ться на в╕ддяку - одну тисячу дукат╕в турецькому ком╕саров╕ ╕ одну - Чайковському. Та в╕дмо- вився Садик-паша в най╜речн╕ших висловах, але коли по- чали наполягати, то згодився прийняти кошти, т╕льки за одн╕╓╖ умови. Нехай в╕ддадуть ту тисячу, запропонував ╖м, на козацтво, на закуп╕влю взуття, одягу ╕ под╕бн╕ потреби.


Так ╕ д╕йшли згоди.


Швидко про т╕ "дукатн╕ перемовини" д╕зналася преса, про це написали вс╕ пров╕дн╕ газети, тож навздог╕н буха- рестц╕ для козак╕в скинулися ще на п"ятдесят тисяч п╕астр╕в.


27


Вже наступного дня п╕сля повернення з Тегерана Мак- сим став почуватися кепсько. Раптово п╕д досв╕ток, нав╕ть жив╕т не забол╕в, знудило ╕ в╕н ледве встиг дочалапати до вбиральн╕, пот╕м б╕гав ще ╕ ще, мусив зрештою йти в лаза- рет ╕ ледве дочекався л╕карського обходу.


Все т╕ло було немов обмолочене, а як тернути язиком по п╕днеб╕нню, то однаково, що ╕ржавою старою бляхою.


Л╕кар порахував пульс, оглянув ретельно та розпитав про самопочуття.


- Зле, - т╕льки й мовив зам╕сть д╕агнозу.


Максима нев╕дкладно перевели у холерне в╕дд╕лення. Дв╕ ворогуюч╕ сторони кололи одна одну багнетами й ру-


бали шаблями, стр╕ляли кулями ╕ картеччю, та куди пруд- к╕ше в╕дстр╕лювала обох холера, наповал клала тисяч╕ ╕ десятки тисяч - ╖╖ чорне крило накрило Туреччину ╕ Бал- кани, Одещину ╕ все Причорномор"я, Молдав╕ю ╕ Валах╕ю... Неймов╕рна спрага мучила Максима та сух╕сть у рот╕, нав╕ть шк╕ра якось висихати стала, кист╕ рук зморщи- лися, наче в╕н ╖х днями квасив в вод╕, а як з╕брати ту шк╕ру в складки, то й розпрямитися не хот╕ла. Ще через день Максим глянув на себе в осколок дзеркала ╕ сам себе не вп╕знав - вилиц╕ на обличч╕ загострилися, мов там шк╕ру посп╕хом до кост╕ прикле╖ли, синюшн╕ плями п╕шли навколо очей, а вуха ╕ к╕нчик носа стали мало не


ф╕олетовими.


- Пияк вик╕нчений, - мовив сам до себе вголос, т╕льки й голосу власного не почув, одне шип╕ння з горлянки ви- рвалося.


В╕н довго не втрачав св╕домост╕, а пот╕м ╕ сам не знав, чи то справд╕ бачене й чуте ним наяву, чи видиво, просто знов хилитався в с╕дл╕ пустелею, безк╕нечною, нем╕ряною ╕ нео- зорою, обмеженою х╕ба тремтливим маревом, що текло й мигот╕ло на виднокол╕. Врешт╕, зморений сонцем, що ва- рило живцем, про╖жджаючи м╕стечко на ймення Тарс╕, в╕н сп╕шився й прис╕в б╕ля колодязя обаб╕ч шляху. Максим пив незвично прохолодну воду, брався перепочити, та- муючи бездонну спрагу, ╕ знову пив - вода там була чис- тою, аж, видавалось, ╕скрилася, кр╕зь товщу ╖╖ видн╕лася кладка ╕з колотого св╕тлого каменю, ╕ нав╕ть зелений мох, що вс╕явся на тому кам╕нн╕ де╕нде, не применшував криш-


талево╖ чистоти, а швидше посилював ту прозор╕сть та хо- лодив ╖╖.


Раптом Максим в╕дчув на соб╕ чийсь погляд ╕ п╕дняв го- лову: на дороз╕ навпроти нього спинився якийсь подорож- н╕й. Невисокого зросту, лисуватий, з густими ╕ зрослими бровами на лиц╕, дивовижно лаг╕дному ╕ спок╕йному, на яке нав╕ть спекота не в сил╕ була накласти т╕нь змори - ви- давався той подорожн╕й, що злегка спирався на палицю, Максимов╕ кимось знайомим, десь ╕ колись в╕н бачив це умиротворене обличчя, чи не з дитинства йому в╕доме... Здогад, як блискавка в похмурому надвеч╕р"╖, сяйнув рап- тово, в╕н таки бачив напрочуд схоже обличчя, коли щоне- д╕л╕ разом з мат╕р"ю ставив у церкв╕ св╕чки.


Враз холод пройняв Максима, мов не було над головою цього шпаркого сонця, а розпечене пов╕тря, в╕д якого сохла ╕ вилягала трава, на деревах згорталось ╕ в"януло листя, стало раптом стужею водохрещенською; ╕ вкляк Максим на кол╕на.


- Я вп╕знав тебе, святий отче, апостоле Павле...Тож, як судилась така нагода, скажи мен╕: чи то справедливо, чи то праведно, що ми волю для земл╕ сво╓╖ виборю╓мо? А може, то гр╕х непростимий, ╕ сьогодн╕ дужчому треба про- сто коритися?


Н╕би хмара наб╕гла на сонце, кинула легку т╕нь, так на мить спохмур╕ло обличчя немолодого подорожнього, але т╕нь та довго не втрималася, майнула ╕ в╕д╕йшла.


- Чи покликаний був ти рабом? Не турбуйся про це. Але коли й можеш стати в╕льним, то використай краще це. Бо покликаний в Господ╕ раб, визволенець Господн╕й, так само покликаний ╕ визволенець, в╕н раб Христа.


Ви дорого куплен╕, тож не ставайте рабами людей!


Максим розум╕в, що навряд чи буде йому в житт╕ нагода ще отак поспитати, в╕н хапливо гортав думки, немов за-


будькуватий учень хоче в останню хвилю у п╕дручнику в╕д- шукати потр╕бну в╕дпов╕дь:


- Нам все кажуть, що мова мого народу ╓ т╕льки гов╕р- кою, а дехто перекону╓ у запал╕, що тих мов розма╖ття зникне, десь одна там залишиться, французька, китайська чи ╕нша якась...


Знову наб╕гла та т╕нь на лице подорожнього, т╕льки цього разу ще менше втрималася.


- А тепер, як прийду я до вас, браття, ╕ до вас говорити буду чужою мовою, то який вам пожиток зроблю, коли не поясню вам чи то в╕дкриттям, чи знанням, чи пророцтвом, чи наукою?


Бо нав╕ть ╕ реч╕ бездушн╕, що звук видають, як соп╕лка чи лютня, коли б не видавали вони р╕зних звук╕в, як п╕з- нати тод╕, що бринить або гра╓? Бо коли сурма звук неви- разний да╓, хто до бою готуватися буде?


Так ╕ ви, коли мовою не пода╓те зрозум╕лого слова, як п╕знати, що кажете? Ви говоритимете на в╕тер! Як багато, наприклад, р╕зних мов ╓ на св╕т╕, ╕ жодна з них не без зна- чення!


Посп╕шали повз них перехож╕, сповнен╕ клопоту свого насущного ╕ не звертаючи бодай крихту уваги на розмову цих двох на узб╕чч╕, пройшов стомленний караван, зд╕й- маючи сонну пилюгу, а Максимов╕ все не терп╕лося:


- Але ж твердять таке владоможц╕ та ще, куди при- кр╕ше, поз╕рно поважн╕ люди, що вчен╕стю та знаннями хизуються?


╤ вперше побачив Максим на немолодому, роками пос╕- ченому зморщок мереживом, в╕дт╕нок якийсь г╕ркоти та прикрост╕.


- Знай же ти це, що останн╕ми днями настануть тяжк╕ часи.


Будуть бо люди тод╕ самолюбн╕, грошолюбн╕, зарозу-


м╕л╕, гордовит╕, богозневажники, батькам неслухнян╕, не- вдячн╕, непобожн╕;


нелюбовн╕, запекл╕, осудлив╕, нестримлив╕, жорсток╕, ненависники добра; зрадники, нахабн╕, бундючн╕, що б╕льше люблять розкош╕, ан╕ж люблять Бога; вони мають вигляд благочестя, але сили його в╕дреклися. В╕двертайсь в╕д таких!


- Як же тут в╕двернутися, - не стримався Максим, - якщо твердять таке нав╕ть т╕, хто себе ╕мену╓ слугами Бо- жими?


- Так╕ бо фальшив╕ апостоли, лукав╕ роб╕тники, що п╕д- робляються п╕д Христових апостол╕в. ╤ не дивно, що сам са- тана прикида╓ться ангелом св╕тла!


Отож, не велика це р╕ч, якщо й слуги його прикида- ються слугами правди. Буде ╖хн╕й к╕нець зг╕дно з учин- ками ╖хн╕ми!


╤ чого ж воно так, думав Максим, ведеться в цьому хи- мерному св╕т╕, ось святий чолов╕к, який п╕шов за Христом, каже нам: "Ви дорого куплен╕, тож не ставайте рабами людей!" А тут народ м╕й ц╕л╕с╕нький у рабств╕ в неправед- них... Тому не ставати рабом - таки ╕стинне?!


28


Звивистою крутою дорогою к╕нь, хоч молодий ╕ добре до- глянутий, п╕дн╕мався важко ╕ починав натужно сапати - д╕м, куди прямував Чайковський, видн╕вся мало не на вер- шечку гори, на високому берез╕ Босфору. М╕хал ╖хав до Люд- в╕ги Снядецько╖ знову позичати грош╕.


Паскудна ж людська натура, думав в╕н сам про себе, лю- дина робить тоб╕ добро, а ти в╕дчува╓ш до не╖ щось близьке до прикрост╕. Ти карта╓ш Снядецьку в думц╕, що ця полька


зам╕сть витрати кошт╕в на велику справу земл╕ сво╓╖, тринька╓ ╖х насправд╕ на забаганки: просто замовляла б, як роблять ус╕, щонед╕л╕ панахиду по пок╕йному чолов╕- ков╕, молилася за упок╕й загиблого ╕ похапцем прикопа- ного в нев╕домому кра╖, в нев╕домому м╕сц╕ ╕ нев╕домо за чий ╕нтерес... То, певно, м╕ркував дорогою М╕хал, загальна властив╕сть якогось другого, т╕ньового боку людсько╖ душ╕, позичальник часто-густо, не в╕ддавши впору борг, чомусь зам╕сть вдячност╕ в╕дчува╓ тиху неприязнь, якщо не б╕льше.


Чайковський ╖хав з щемливим серцем, силуючи себе, але не ╖хати в╕н не м╕г - чотири м╕сяц╕ прац╕вники його стамбульсько╖ агенц╕╖ не бачили вже платн╕; в╕н ╕ сам ди- вувався, за що тут вони харчуються ╕ як живуть, нав╕ть пе- рестав ображатися на ╖х крив╕ ╕ колюч╕ погляди, не сердився на зл╕сн╕ вигадки ╕ пл╕тки, що кошти з Парижа, мовляв, надходять, а то саме в╕н ╖х навмисне занику╓ ╕ довго не в╕дда╓ з якихось шкурних сво╖х причин, заробля╓ на них, напевне...


У в╕тальн╕ Снядецько╖ М╕хал почувався спершу н╕яково ╕ сковано, як людина, що оч╕ку╓ неспод╕ваний удар ╕ ма╓ в ту ж мить себе якось захистити, бо таки недотримане слово йому доп╕кало, непри╓мно кололо нав╕ть поб╕жне нагаду- вання. За л╕та, що вже шелест╕ли тихенько за його спиною, по зустр╕чах з багатьма несхожими людьми М╕хал на- вчився читати приховане сп╕вбес╕дником в тональност╕ го- лосу або мимов╕льному погляд╕; ╕ те внутр╕шн╓ в╕дчуття, важко пояснюване, р╕дко його п╕дводило. Сьогодн╕ ж ╕ в го- лос╕, ╕ в очах господин╕ дому йому не вдавалося вловити бодай в╕дт╕нку невдоволення чи прикрост╕, х╕ба ледве чу- лося якесь сп╕вчуття ж╕ноче, пам"ятне з материнських сл╕в або голосу, яка шкодувати могла його вже дорослого: "Ох, т╕ чолов╕ки"...


- Мо╖ знайом╕ з Одеси прислали нового листа, - на- том╕сть за ча╓м опов╕дала господиня. - Там також мимо- х╕ть згаду╓ться про прибуття нових рос╕йських полк╕в - може знадобиться для в╕дбудови вашо╖ козаччини в╕д Дунаю до Волги? Про не╖ ви так ц╕каво опов╕дали мину- лого разу... От т╕льки н╕як не втямлю: нащо вам зам╕сть ╕снуючих ╕мпер╕й - Рос╕йсько╖, Австро-Угорсько╖ чи ╕нших - вибудовувати ще одну... Чим вона л╕пша буде ╕с- нуючих? Кров╕ то ж ск╕льки один перед╕л вартувати може.


На╖вне на розсуд М╕хала запитання не застало його зне- нацька, в╕н ╕ сам думав не раз про те, вагався, шукав з мукою висл╕д, ╕ той висл╕д пов╕льно, як паросток з уже про- рощено╖ зернини, не за годину м╕г проклюнутися ╕ вигуль- кнути на св╕т б╕лий.


- Справа не в ╕мпер╕╖, Запорозьку С╕ч назвав першою християнською республ╕кою чолов╕к, який недолюблював, швидше нав╕ть зневажав слов"янство. А р╕ч у т╕м, щоби такий лад на ц╕й земл╕ дати, аби затишно було там козаков╕ й татаринов╕, поляку ╕ болгарину, ╓вре╓в╕ ╕ москов╕тов╕ ...


- А не прост╕ше - поляк нехай живе соб╕ в Польщ╕, литвин у Литв╕, а русин хай вже в сво╖й Укра╖н╕? - Люд- в╕га пов╕льно й незримо для само╖ виходила врешт╕ з╕ сво╓╖ башти з╕ слоново╖ кост╕, де замурувала себе лише в товарис- тв╕ журби ╕ смутку за пок╕йником; так╕ розмови про б╕ль- шеньк╕ проблеми, зовс╕м не абстракн╕ п╕д во╓нн╕ громи, що долинали зв╕дус╕ль, так╕ розмови непом╕тно вертали ╖╖ до життя з ус╕ма незгодами, клопотами ╕ суперечностями.


- Я поляк, ╕ ним помру, - наче в чолов╕чому товарис- тв╕, стверд╕в голос М╕хала. - Але судилося мен╕ народи- тися на козацьк╕й земл╕, цього в мене н╕хто не питав, де на св╕т Божий з"явитися. ╤ н╕що не зам╕нить краю мого, бо не чував дос╕, що бува╓ в одно╖ людини три чи п"ять матер╕в...


Зна╓те, з часом люди вироблятимуть все б╕льше ╕ р╕зних то- вар╕в, а то р╕ч рухлива, з╕ сходу на зах╕д, з п╕вдня на п╕вн╕ч, товари сам╕ ж не ходитимуть, лишень з людьми, хтось осяде в уподобаному кра╓в╕, н╕де д╕тися в╕д м╕шанини люд- сько╖. Але кожна земля, при тому числ╕ козаччина, хай з╕ сво╖м обличчям залишиться, з╕ сво╓ю п╕снею, що в╕длуню╓ х╕ба з найдальших стол╕ть, сивою думою чи легендою, яким сив╕ти ще - ╕ н╕коли не щезнути. Ки╖в, скаж╕мо, для мене, велике м╕сто, яке близько в╕д Овруча...


М╕хал розсм╕явся раптово ╕ по-дитячому власному доте- пов╕ ╕ зовс╕м легко вимовив те, через що мучився ╕ чого бо- явся:


- От тому я набрався хороброст╕ - не в╕ддавши, попри об╕цяне, ще попередн╕й борг, просити сьогодн╕ новий.


Снядецька мимовол╕ й соб╕ розсм╕ялася, то бува╓ таке з людьми, на одну хвилю налаштованими, - як поз╕хне один, то й другий чомусь поз╕ха╓, засм╕╓ться один, то й дру- гий не втрима╓ться.


- Брат щось загаявся цього разу з коштами. Але на все, що при мен╕, ви можете розраховувати.


См╕ючись, вона ненароком впустила чайну ложечку, Чайковський нагнувся п╕дняти, а Снядецька соб╕, ╖х об- личчя вперше були так близько; в╕н торкнувся ╖╖ руки ╕ в╕д- разу в╕дсмикнув власну руку, неначе обп╕кся, та було вже зап╕зно. У скронях йому до болю затисло ╕ все т╕ло кинуло в жар, в╕н, здавалося, сп"ян╕в в одну мить в╕д призабутого запаху ж╕ночого т╕ла; зморений сво╖м кочовим ╕ страдниць- ким життям, безперервними мандрами, коли ночувати не раз випадало десь у степу, на гол╕й земл╕, п╕дкладаючи за- м╕сть подушки власний кулак, або й просто в с╕дл╕ бути добу чи дв╕, не маючи сну н╕ в одному оц╕; позбавлений за- тишку дом╕вки, якою в кращому раз╕ м╕г прислужитися пох╕дний намет; той запах тугого ж╕ночого т╕ла розбудив


раптово й негадано предков╕чний чолов╕чий поклик й не- стримну пекучу жагу - в╕н докладав неймов╕рних зусиль, аби стриматися, але в╕дчував, що зусилля т╕ д╕йшли денця. То╖ ноч╕ Чайковський вперше ночував у дом╕ на Орта-


к╕ол╕, на високому ╕ крутому босфорському берез╕.


29


Максим то поринав у безпам"ятство, то знов на якусь мить приходив до тями, густа п╕тьма, наче карти в метких руках циганки-гадалки на гом╕нкому базар╕, тасувалася з нетривалим просв╕тком, ╕ н╕як був нездатен в╕н зрозум╕ти, чи та розмова в м╕стечку Тарс╕ ще тод╕ в╕дбулася, як прис╕в перепочити б╕ля колодязя апостола Павла ╕ незчувся, як придр╕мав, чи то в маренн╕ розмовля╓ зараз.


- Святий отче, я так стомився, обезсил╕в геть, - гово- рив Максим ╕ кожне слово було важке, мов свинцеве, ╕ да- валося з неймов╕рною натугою. - Невже воля ╕ в╕ра ст╕льки страждань потребують?


З╕тхнув т╕льки апостол Павло, бо сво╖ неблизьк╕ дороги на спомин спали; в╕н би й не хот╕в зараз згадувати та гово- рити про них, та мусив, в╕н повинен якось розтопити той нетривкий л╕д вагань, сумн╕в╕в та непевност╕, коли людина на роздор╕жж╕ ╕ не в╕да╓ сво╓╖ пут╕, в╕дгадати ╖╖ сво╖м сер- цем силиться.


- Я був б╕льш у працях, у ранах над м╕ру, част╕ш у в"яз- ницях, часто при смерт╕.


В╕д ╓вре╖в п"ять раз я приймав був по сорок удар╕в без одного, трич╕ киями бито мене, один раз мене каменували, трич╕ розбивсь корабель, н╕ч ╕ день я пробув у глибочин╕ морськ╕й; у мандр╕вках я часто бував, бував у небезпеках на р╕чках, у небезпеках розб╕йничих, у небезпеках свого


народу, у небезпеках поган╕в, у небезпеках по м╕стах, у не- безпеках по пустел╕, у небезпеках на мор╕, у небезпеках м╕ж братами фальшивими; у виснаженн╕ та прац╕, часто в недосипанн╕, у голод╕ й спраз╕, часто у пост╕, у холод╕ та нагот╕.


- Невже в в╕р╕ десь сила така захована, що в час небез- пеки смертно╖, неминучо╖, видавалося, не дасть душ╕, як дошц╕ сир╕й на сонц╕, покривитися ╕ покоробитися? - не стримався таки Максим, хоч ╕ н╕яково було спитати, ви- дати власний страх ╕ вагання, так старанно заникан╕ в за- капелки найдальш╕ пам"ят╕, ще й прикидан╕ шматтям мороки щоденно╖.


╤ вперше всм╕хнувся тут подорожн╕й, щось пригадавши, та усм╕шка, сяйнувши, враз випрямила, роз╕гнала ╕ розгла- дила вс╕ зморшки на лиц╕, стерла х╕ба десяток добрий рок╕в.


- У Дамаску нам╕сник царя Арети стер╕г м╕сто, щоб схопити мене, але по мур╕ мене спущено в кош╕ в╕концем, ╕ я з рук його вт╕к...


Б╕льше н╕чого не сказав подорожн╕й, повернувся й п╕шов сво╓ю дорогою - йшов курним шляхом п╕д високим сл╕пучим сонцем, ╕ лише гарячий в╕тер розв╕вав його поли; ступав несп╕шно, але з особливою впевнен╕стю мандр╕в- ника, що достеменно зна╓ св╕й напрям, аж доки не розта- нув у хисткому марев╕ при виднокра╖.


А Максим дал╕ метався, як некерований човен на пруд- к╕й ╕ вузеньк╕й р╕чечц╕, пом╕ж берегами безпам"ятства ╕ м╕- зерним просв╕тком, у нього не було гарячки, навпаки, т╕ло ставало все холодн╕шим, мерзли висхл╕ поморщен╕ руки, не рятували т╕ла в╕д холоду н╕як╕ рядна та накриття. От ╕ прийшов тв╕й судний день, думалося йому, в тебе ╓ в╕ра, але нема╓ сили. Н╕ крихти, ан╕ мачинки нема╓ моц╕, аби дал╕ ту справу якось попхнути, в яку ╕стинно в╕риш, як╕й


в╕ддав молод╕ ╕ немолод╕ л╕та, заради яко╖ ст╕льки п╕дошв стоптано, прочовгано ╕ протерто... Що ж залиша╓ться в тебе, Максиме? Ти вже не можеш бути б╕льше вояком, рука твоя шаблю тримати не здужа╓, бо й ложки не здатна вдер- жати, п╕д б╕й ╕ торохт╕ння гучних барабан╕в в атаку б╕льше не йти, бо в знесиленому ╕ обезводненому висхлому т╕л╕ тепер т╕льки кост╕ тво╖ торохтять, як т╕ барабани; а холод, що зморю╓, то холод безодн╕ в╕чно╖ ╕ забуття...


╤ раптом думка негадана ворухнулася, така неймов╕рна, н╕би у батьк╕вськ╕м саду незабутньому серед стуж╕ зимово╖, серед сн╕г╕в, серед ц╕╓╖ холоднеч╕ всесв╕тньо╖, що скову╓ за- л╕зною кригою т╕ло його з╕в"яле, як би яблуня зацв╕ла серед зими з доброго дива... В╕н ще п╕де в атаку, в останню атаку свою, т╕льки не шабля збро╓ю стане, не куля чи ╕нше сьогодн╕ бойове причандалля; так, напевно, н╕хто воювати не пробував, але на в╕йн╕, як на в╕йн╕, його не шкодували ╕ до люду його н╕хто милосердя не мав - то чого ж в╕н буде цуратися? Збро╓ю стане сама смертельна б╕да, що скосила його, зас╕ла у т╕л╕ ╕ вже напевне полишити н╕як неохоча - в годину просв╕тку, коли пам'ять поверта╓ться, коли ще чалапати здатен буде якось, в╕н п╕де в стан ворога, ма╓ до- клигати, ╕ б╕ду понесе у т╕л╕ з собою, в╕н по-братньому тут под╕литься...


- Чайц╕... скажете, - ╕ндиком розсердженим, бо голос давно не слухався, прошип╕в на обход╕ до л╕каря, - я п╕ду помирати сам...


Вже у присмерку, як вишкрябався з палати, в╕н про- стував в б╕к чужих шанц╕в, його ворогом, найпершим ╕ найлют╕шим, тепер стати могла т╕льки втрата св╕домост╕, бо всяка хвороба п╕д н╕ч набира╓ться в сил╕, а його союз- ником найв╕рш╕шим були висхл╕ ╕ жовт╕ патички, що зва- лись колись ногами; в╕н бр╕в в тому присмерку, час в╕д часу переч╕плюючись, вставав, стиснувши зуби, ╕ знову


╕шов; в╕н пам"ятав все погано, розум╕в лишень, що пря- мувати сл╕д на жовтав╕ зблиски чужих багать, що злегка п╕дсв╕чували веч╕рн╓ небо. Важкий кам╕нь, що лежав на зморен╕й та вичахл╕й його душ╕, спав раптово, як т╕льки- но в╕н перевалився у рос╕йський окоп. Ще почути встиг подивоване:


- Перебежчик, что-ли...


╤ б╕льше не чув вже н╕чого.


30


К╕лька раз╕в того ранку М╕хал починав писати рапорт князев╕ у Париж ╕ все збивався та невдоволено рвав напи- сане - таке з ним траплялося р╕дко, звично в╕дразу писав


"наб╕ло", нав╕ть пов╕ст╕ сво╖ та опов╕дання не вважав за по- тр╕бне переписувати та правити. А тут чомусь р╕зн╕ набрид- лив╕ думки наб╕гають та з╕штовхують з нам╕чено╖ стежини м╕ркувань: бува╓ ж ╕нколи, як спливе на пам'ять якась ме- лод╕я чи нав"язлива думка, то силою ╖х стара╓шся притлу- мити ╕ виштовхати з голови, мовби непрошеного ╕ нахабного гостя обома руками виштовху╓ш за пор╕г, та в╕н однаково верта╓ться...


Н╕ с╕ло, н╕ впало Чайковського зранку сьогодн╕ обс╕ли г╕рк╕ думки ╕ присмак ╖х н╕як не проходив. Як же ти ду- ма╓ш жити на б╕лому св╕т╕, чолов╕че, з такими гр╕хами, ти ж зрадив с╕м"ю, покинув д╕тей, тоб╕ ж ╖м в оч╕ колись дове- деться глянути... А може, тепер зречешся ╖х зовс╕м, пона- д╕╓шся на милостиню, на той худий пенс╕он, що нашкребе для с╕м"╖ "Готель Лямбер"? Мало того, ти зрадив ще й в╕ру, в як╕й хрестився, те Слово, яким благословляли тебе на св╕т Божий, ти заплутав сво╓ життя намислимо, хто ж за тебе той клубок неймов╕рний розплута╓?


А ще ╖дкий пил припадав на душу в╕д донос╕в, що поси- палися у Париж.


"Сумл╕ння мо╓ ╕ обов"язок доброго поляка, - писав князев╕ вельми щирий та сердечний доброзичливець, - п╕дказу╓ мен╕ повторити власне представлення, аби влада не помилилася ╕ не дала ошукати себе шарлатанов╕... Ц╕л╕- с╕нький св╕т стамбульський зна╓, що Чайковський жи╓ публ╕чно з пан╕ Снядецькою, бравуючи нав╕ть цим, а то ╓ немала шкода, яку приносить в╕н сво╓ю неморальною по- вед╕нкою ╕ витрачанням часу на розкош╕ з наложницею... Тепер ви╖жджа╓, схоже, на Низ, але в компан╕╖ з п. С., а влад╕ допов╕да╓, напевно, що робить таке навмисне, аби за- маскувати перед Москвою ц╕ль сво╓╖ по╖здки... Гадаю, що не можуть при под╕бних нерозважливих вчинках москал╕ н╕чого не бачити ╕ не здогадуватися про все, х╕ба т╕льки жартують з того - ╕ правильно чинять. Тож мен╕ вельми болить, що посол князя, який репрезенту╓ на Сход╕ владу народу польського, губить справу, бруднить ╖╖ з коб╕тою, повсюдно тут недобре знаною. П. Сн. ╓ коб╕тою старою, вельми бридкою та ще й хоровитою, проте зажила соб╕ ре- путац╕╖ ж╕нки вельми багато╖. Чайковський у не╖ спить, ╖сть, ╖здить, кажуть, к╕ньми ╖╖, бо вони напевне таки ╖й на- лежать, а не йому..."


Той донос у "Готель Лямбер" спершу н╕як не зачепив за живе Чайковського, ╕ не таке, траплялося, пл╕ткували. Розказували про англ╕йських оф╕цер╕в, що вчащають до пан╕ Людв╕ги як коханц╕, а ще про польського оф╕цера Оль- шевського, застреленого з ревнощ╕в у не╖ просто перед по- рогом. Насправд╕ ж той оф╕цер був безпросв╕тн╕м пияком та волоцюгою ╕ згинув сво╓ю смертю ще до зустр╕ч╕ М╕хала з╕ Снядецькою. Вельми елегатною була ба╓чка, пошепки переказувана у стамбульських кав"ярнях, про те, що у спальн╕ пан╕ Людв╕ги перезахоронений скелет загиблого


чолов╕ка Корсакова, нав╕ть достеменно зазначалося м╕сце, в як╕й саме ст╕н╕ ╕ з якого боку той скелет поко╖ться.


От т╕льки про клопоти серйозн╕ ╕ напружену працю у дом╕ на високому берез╕ Босфору нема бажання пл╕ткувати охочим - ╕ то слава Богу. Бо тут розроблялися плани при- йдешньо╖ д╕яльност╕, писалися ноти ╕ мемор╕али, а Людв╕га правила все те найретельн╕шим чином - Чайковський хоч ╕ жив ряд рок╕в у Франц╕╖, нав╕ть перш╕ твори пробував пи- сати французькою, доки М╕цкевич не переконав його по- слугуватися т╕льки р╕дною польською мовою, та все ж його французька продовжувала залишатися "бердич╕вською французькою", як незлостиво п╕дсм╕ювалася ╕нколи Сня- децька.


Вперше п╕сля смерт╕ материно╖, яка була для нього не т╕льки мат╕р"ю, а в не менш╕й м╕р╕ дорадником ╕ товари- шем, якому безбоязно зв╕рити м╕г найпота╓мн╕ше, вперше по матер╕ в нього була чимось схожа за прониклив╕стю ╕ до- в╕рою ж╕нка. Н╕куди д╕тися, гр╕х непростимий його, неза- молений, певно, н╕коли гр╕х перед дружиною Леон╕дою, перед д╕тьми, перед с╕м"╓ю, та все ж, коли не кривити душею, Леон╕да не переймалася вельми чолов╕ковими справами, ╕нтерес значн╕ший у не╖ був до салонних новин ╕ под╕й. Для Людв╕ги ж М╕халов╕ клопоти, як т╕льки вийшла з присмеркового сну довгол╕тньо╖ жалоби, стали природ- ними, мов вдало прищеплений р╕чний пасинок на добр╕й п╕дщеп╕ - живою водою п╕шли по ньому туг╕ соки, з дня у день на очах п╕дростав паг╕нець, ╕ не вглед╕ли нав╕ть, як став молодим ╕ пружним стовбуром розлогого дерева. За- думок в╕льно╖ козаччини, де царювала б ╕ в╕чно володарю- вала лише правда та справедлив╕сть, той задумок прижився безбол╕сно ╕ незримо.


В╕д нелукавих друз╕в Чайковський дов╕дувався не лише про пл╕тки, а й знав здеб╕льшого суть донос╕в, ╕нколи на-


в╕ть ц╕л╕с╕ньк╕ тексти того, що злостив╕ його доброзичливц╕ надсилали князев╕ Чарторийському. Д╕йшла до М╕хала також розмова Замойського з редактором стамбульського видання Journal de Constantinople. Небавом князь отримав листа в╕д Кал╕нки, в якому перепов╕далася уся бес╕да. Ре- дактор, м╕ж ╕ншим, зазначив, що "вестиме мову про реч╕ надто дел╕катн╕, про стосунки ╕ вчинки Садика... Вра- ження, яке по соб╕ полиша╓ Садик, ╓ найг╕рше. Мало ска- зати, що його тут ненавидять вс╕, з ким т╕льки ма╓ справу, вс╕ ставляться до нього винятково з погордою. Не хот╕в вже редактор зазирати у приватне життя Чайки. Бридке воно, брудне, кругом грош╕ заборгував, словом, зарвався по- вн╕стю. Редактор з почутого напевне переконався, що при- бул╕ сюди поляки мають ц╕лковито хибне враження про вагу тут Садика. Садик, якщо й трима╓ться якось дос╕ князя ╕ поз╕рно виявля╓ йому власну прихильн╕сть, то х╕ба для того, аби зв"язки з князем надали останню йому п╕д- пору".


╤ нехай, думав Чайковський, нехай пл╕ткують, хай вправляються в кал╕граф╕╖ писар╕ донос╕в, д╕тей в╕н одна- ково не покине н╕коли, ╕ в╕ра його у Всевишнього не помен- шала, коли покинули вс╕ його на розтерзання, мов голого посеред згра╖ хижих виголодн╕лих зв╕р╕в, ╕ ти вимушений лише сам себе якось захищати та перейти в мусульманство. Тоб╕ полишили, чолов╕че, лише страждання, то, певно, якийсь незнаний ╕ не сформульований дос╕ житейський закон, - ╕ чим вища мета, тим бол╕сн╕шим те страждання повинне стати ╕ муки душ╕ нестерпн╕ш╕... Хай би й що, а ти знайдеш силу також у соб╕ захистити п╕зн╓ сво╓ кохання, що вирвалося негадано на нещасну, посив╕лу вже голову, якесь таке, як прибите ╕н╕╓м останн╓ яблуко у передзим"╖ на яблун╕ з опалим уже листям ╕ оголеним г╕ллям сумним...


31


Максим ще нав╕ть не розплющив очей, в╕н просто бо- явся зробити це, але вже себе усв╕домлював: я мислю, отже, зда╓ться, ╕сную - ворухнулася перша, зовс╕м квола якась, хистка ╕ непевна думка; оточуючий св╕т у св╕дом╕сть приходив звуками.


А звуки т╕ були знайом╕ ╕ незнайом╕, то чувся пташиний сп╕в, але птах╕в, нев╕домих дос╕ йому: тенькнув легенько, пролунав тихий подзв╕н, наче тонку молоду крижинку роз- били об щойно умерзлу землю, то дзюрчав ╕ хвилював, як може х╕ба обезсиленого ╕ змученого спекою немилосердною та невтолимою спрагою мандр╕вника в пустел╕ хвилювати дзюрчання близького вже прохолодного джерела, десь рап- том по тому звучить веселий посвист, хвацький такий, см╕шливий, а ще згодом з тенд╕тно╖ пташино╖ горлянки ви- ривалася розлога п╕сня, яка нав╕ть втомлену ╕ зранену душу л╕кувала та умиротворювала.


То ╕стинно райський сп╕в, нема╓ такого на цьому св╕т╕, подумав Максим без найменшого сумн╕ву, що помер, але ж х╕ба з його гр╕хами для нього можливий рай?


╤ тут пролунав ще один голос, хриплий якийсь, гугня- вий ╕ прокурений:


- Мать твою, перемать, у кост╕ ╕ ребра, печ╕нку ╕ селе- з╕нку, серце ╕ нирки, шлунок ╕ кишки, вздовж ╕ впоперек твою, перемать...


Напуджений Максим розплющив нарешт╕ оч╕.


На сус╕дньому б╕ля нього л╕жку сид╕в немолодий чоло- в╕к, з пожовт╕лими в╕д тютюну пишними вусами, в╕н невправно одн╕╓ю рукою бинтував л╕коть друго╖ ╕ безперес- тану лаявся: несп╕шно говорив, нарозсп╕в, старанно пере- бираючи вс╕ органи ╕ частинки людського т╕ла, в╕д п"ят до мак╕вки, час в╕д часу спинявся, щоправда, немов вагаю-


чись, а чи раптом чого не забув або проминув ненароком; у тому сиплому прокуреному речитатив╕ сус╕да було ст╕льки ж завзятост╕ та високо╖ одержимост╕, як ╕ в пташиних ви- сп╕вах, що вривалися кр╕зь прочинене в╕кно.


- Де я? - вирвалося мимох╕ть у Максима.


- В жопе, - перервали речитатив на мить пожовт╕л╕ вуса. - А именуют ее госпиталем - здесь шашлычное мясо собрали со всех полей. Тебя то зовут как?


- Григор╕╓м... Гришка я, - перемкнувся посп╕шно на рос╕йську Максим, бо мав би тим грибом стати, у чий втрапив кош╕ль. ╤ в╕н знову заплющив оч╕, аби втямити та роз╕братися, як повестися у тому кошел╕ ╕ що йому д╕яти.


На хвилю в╕д розм╕рковувань в╕д╕рвав л╕карський обх╕д, дво╓ л╕кар╕в мало не вп╕дб╕ги йшли повз ряди поранених та захвор╕лих - теж люди нещасн╕, хоч не в окопах та на ба- тареях, але ╕ ╖м стача╓, подумалося Максимов╕.


Нашвидкуруч оглянувши його, вони перезирнулися, молодший в╕ком ╕з них т╕льки головою крутнув, здогадав- шись, напевно, про д╕агноз, а старший попрохав:


- Пройди сам наступн╕ ряди, а я хоч листа в╕дпишу до- дому. Бо ще не прис╕дав другу добу - до поранених дода- лися хвор╕ на холеру ╕ чуму.


В╕н писав на тумбочц╕ поряд швидко ╕ нервово, кра╓м ока Максим за ним непом╕тно спостер╕гав, ╕ по тому, як м╕- нявся вираз його пос╕р╕лого обличчя, нескладно було зро- зум╕ти, що в писаному небагато вт╕шливого. Раптом щось гримнуло, трясонуло ст╕ни ╕ стелю, посипалася на голови штукатурка ╕ десь у к╕нц╕ буд╕вл╕ знявся зойк ╕ бол╕сний стог╕н.


- У фл╕гель влучила ворожа наволоч! - лайнувся л╕кар ╕ метнувся на крик.


Б╕льше ст╕н не трясло, тож Максим д╕став рукою недо-


писаного листа, швидко поб╕г очима вздовж нервових кри- вих рядк╕в.


"Как наша жизнь, спрашиваете?


Ежечасно у нас является какая-нибудь новость: вот то и то произошло; такая-то часть войска спешит к нам на по- мощь; такое-то затевается дело; тот или другой умер от ран в госпитале; тому или другому оторвало ногу или руку: не правда ли, какая полная разнообразия и живых свежих впечатлений жизнь? А ведь едва ли кто-нибудь позавидует нашей жизни!


Госпитали в жалком положении: у нас нет даже перевя- зочных средств; после дела 24 октября они совершенно ис- тощились, и случись еще другое (чего Боже сохрани) такое сражение, пришлось бы драть солдатское белье на пере- вязки.


Госпитали, полковые лазареты завалены ранеными и больными. Начала показываться холера. Войска прибы- вает, потери, при ежедневной борьбе, увеличиваются; по- движных госпиталей армия не имеет. Трудное положение войск!


Сердце разрывалось, глядя на этих несчастных и на об- становку их госпитальной жизни. Больных и раненых, как сельдей в бочонке. Они - в своем платье и белье грязном, облитом кровью, запачканном до величайшей степени; люди не бриты, не мыты, многие не более одного раза пе- ревязаны; лежат на нарах; их изголовье - мундир; по- дстилка - суконные штаны - у кого таковые уцелели, а многие лежат и без подстилки; покрышка многих раненых и больных - неизменная шинель. Вместе с легкоране- ными лежат многие тяжелораненые, безнадежно больные, умирающие.


Какой воздух в этих палатах! Здоровый сделается боль- ным, так и давит он легкие, так и поражает свежего чело-


века! И эти госпитали в таком положении теперь, когда значительные транспорты больных и раненых отправили вглубь. Сколько раненых оставалось по два дни без пищи, без глотка вина для подкрепления истощенных сил, не го- ворю, что многие долго оставались без наложения правиль- ным образом перевязки на их раны, надлежаще очищенные медиком. Многие раненые умерли, не сделав известными своих имен ни медицинскому, ни госпиталь- ному начальству, и их хоронили, не зная не только, кого хоронят, но часто не зная даже к какому полку или ко- манде принадлежал умерший, потому что во время дела многих доставили в госпиталь даже без верхней одежды, которую, при торопливости медиков перевязочного пункта, разрывали на части на раненом, чтобы скорее об- нажить пораженное место и остановить кровотечение, либо сделать ампутацию.


Нет медиков, нет фельдшеров, а без них разве можно устроить госпитали? Например, на тысячу и более чело- век больных и раненых один медик, один или два фель- дшера, - что они могут сделать? В течение дня они едва ли имеют возможность обойти всех пациентов, не го- ворю - переменить перевязки, с тою тщательностью, какой требует уход за раною".


А як вляглося усе п╕сля вибуху ядра, стишилося на- вкруги, очунялий тр╕шки Максим попитав сус╕да з пожов- т╕лими вусами, поставив йому те ж запитання, з якого л╕кар починав лист додому.


- Непогано живемо, перемать у печ╕нку ╕ селез╕нку, душу ╕ серце, - в╕дказали несп╕шно вуса. - На околиц╕ м╕ста вирили ями - в одну трупи зв╕дси в╕двозять ╕ скида- ють, як дрова, а в другу - в╕д╕рван╕ ноги чи руки, ще там щось ╕ загр╕бають просто у землю. Невипадково "скидами" ╖х так ╕ назвали...


- Хай вже людина - зв╕р, - повернувсь до Максима ╕нший сус╕д ╕з перебинтованим обличчям, в якого лише око одне ╕ н╕с з-п╕д бинт╕в визирали. - Он кон╕, кажуть, не т╕льки об"╖ли солому й комиш з╕ стр╕х навкруги, вже гриви й хвости одне одному об"╖дають.


- А ти дума╓ш, перемать його навприсядки, солдатов╕ у строю легше? Дадуть трьохденний запас, жменю не- щасну тих сухар╕в, потовче ╖х солдат в порошок ╕ носить у вузлику до останнього, коли вже несила голод терп╕ти.


Максим читав про т╕ вузлики в одн╕й французьк╕й га- зет╕, вона, не задаючи вельми соб╕ труда в╕др╕знити землю в╕д хл╕ба, писала про високий патр╕отизм рос╕йського вояка, в якого нав╕ть у мертвого знаходили вузлик ╕з жме- нею чорно╖ р╕дно╖ земл╕.


А ще Максимов╕ пригадалася з опов╕д╕ Чайковського та- лановита дипломат╕я князя Меншикова, коли в╕йну ще можна було в╕двернути, як ╜речно Меншиков тод╕ прив╕тав султана Високо╖ Порти, володаря ╕мпер╕╖, що розкинулася на трьох континентах.


32


В╕йсько вступало у м╕сто Бра╖лу, ╕ його приязно зустр╕- чав тутешн╕й люд - вийшли в╕тати м╕сцев╕ владц╕, духо- венство, йшла шк╕льна молодь з хоругвами й п╕снями, м╕щани Бра╖ли за╕нтриговано виб╕гали з дом╕вок на ву- лицю. Тут багато начулись про дивне це в╕йсько з козацтва добруджанського, з поляк╕в, болгар ╕ румун, особливий же ╕нтерес був до ╓врейських шеренг. Бра╖льцям не випадало бачити дос╕ тако╖ форми, в як╕й марширували ╓врейськ╕ вояки: в халатах, пантофлях ╕ шапках, обрамлених хут- ром, сувор╕ чолов╕ки з традиц╕йними пейсами.


Якось перед тим Чайковський, подумки сво╓ прики- даючи та пробуючи передбачити можливий переб╕г под╕й, п╕шов на в╕дверт╕сть з командиром ╓врейським.


- А якби так складалося, - обережно поспитав його М╕хал, - що нам доведеться перейти р╕чку Прут, вступити на укра╖нську землю ╕ повоювати за не╖? Як повелися б ваш╕ вояки?


Довго не в╕дказував командир, кинувши погляд кудись на сх╕д, наче насправд╕ м╕г би побачити берег Прута.


- Ми не з учора на т╕й земл╕... Ще в повстанських рядах Наливайка й Косинського воювали ╓вре╖. ╤ як штурмували Збараж - теж ми з козаками були. Катерина ╤╤ зробила ╓в- ре╖в людьми другого сорту, вв╕вши межу ос╕лост╕, тож та земля нас прихистила. За укра╖нську свободу ми б воювали так, як в╕дстоювали повсталу Варшаву...


Б╕льше Чайковський не повертався до мови про мож- ливий пох╕д, йому достатньо було сл╕в командира. Хтозна, всм╕хнувся лиш подумки, справд╕-бо, з того хутра лисячого, що шапки обрамлен╕, якась частка могла бути впольована нав╕ть на його гальчинських полях. А про за- хист Варшави, коли у кров╕ ╖╖ Суворов топив, вони якось згадували - разом з м╕щанами ╕ рем╕сниками столиц╕ по- льсько╖ насипали ╓вре╖ укр╕плення, п╕д картечним вогнем кидалися на ворога, втрачаючи сотн╕ вбитими ╕ поране- ними. Польськ╕ газети тод╕ писали: "Там, де мова йде про користь людства, ╓вре╖ не шкодують життя". Вони звер- нулись з проханням сформувати з ╓вре╖в окремий заг╕н кавалер╕╖, ╕ Тадеуш Костюшко п╕дтримав порив. Понад п"ятсот чолов╕к ув╕йшли у той полк, ще погано оснаще- ний, проте з суворою дисципл╕ною. Полку судилося прийняти нер╕вний б╕й. Хрон╕кери згодом писали: "Пе- редм╕стя Варшави, яке разом з поляками захищав ╓врей- ський полк, взяли штурмом. Наступного дня весь полк


знайшли мертвим, в╕н поко╖вся у в╕чному сн╕ на фортиф╕- кац╕ях".


Насувалася ос╕нь, нов╕ клопоти напливали один за одним на Чайковського ╕ з якимось смутком писав в╕н листа Снядецьк╕й.


"Бра╖ла, 29 вересня 1854 р.


Пишу до тебе в день мого народження (виповнилося 50 л╕т), але н╕яких ╕менин не буде.


Зимно, в╕тряно ╕ на сн╕г зарива╓, зовс╕м як в нас в Ук- ра╖н╕ тако╖ пори. Круки крячуть по той б╕к Дунаю. Якщо тр╕шки проясниться, п╕ду до Вадена, до гирла Серету, до Дунаю, пункту, який австр╕яки не дають нам зайняти... Щойно одержав наказ - призначений командувачем в╕йськ в ╤бра╖л╕; дос╕ мав 13 кавалер╕йських ескадрон╕в, 6 гармат, а тепер ще додають 9 гармат, 8 батальйон╕в п╕хоти ╕ двох генерал╕в-паш╕в п╕д мою команду".


Попри обурення австр╕як╕в, Чайковський таки зайняв сво╖м в╕йськом нам╕чену територ╕ю. Але подальша доля в╕йни вир╕шувалася у лондонських та версальських палацах.


Сивий князь Чарторийський, якому колись, м╕н╕стров╕ закордонних справ рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖, так запоб╕гливо за- глядали у в╕ч╕ в Париж╕, тепер, витираючи п╕т хустинкою з лоба, третю годину чекав сво╓╖ черги в приймальн╕ фран- цузького м╕н╕стра закордонних справ Друен де Лю╖са - по- льська справа для того була на десятому м╕сц╕, тим паче - не хот╕лося ненароком образити В╕день, бо в раз╕ незалеж- ност╕ Польщ╕ на частку австр╕йсько╖ ╕мпер╕╖ могла претен- дувати Варшава.


- Я хочу обговорити можливе ваше сприяння у ство- ренн╕ польського корпусу у Туреччин╕, - почав було князь Чарторийський.


Але йому не вдалося нав╕ть сповна викласти думку, бо


секретар з приймальн╕ перебив мову зв╕сткою про при╖зд англ╕йського посла.


- То Туреччина хай сама вир╕шу╓, який корпус ╕ де ╖й створювати - на Дуна╖ чи в Аз╕╖, - похапцем в╕дказав де Лю╖с. - Як хочете, хай вступають поляки в африканський французький лег╕он.


Отако╖...


Ще, було, Чарторийський, ковтаючи г╕ркоту, за╖кнувся про прихильне слово ╕ думку ╕мператора Франц╕╖ Напо- леона ╤╤╤, але де Лю╖с не дав договорити.


- Даремно князь Адам посила╓ться на слова ╕мпера- тора. Якщо ╕мператор казатиме одне, а м╕н╕стри ╕нше - не буде в так╕й держав╕ порядку, - ╕ цим завершив ауд╕╓нц╕ю. В╕дголоски тих непростих перемовин доходили до Чай- ковського, ╕ в╕н напевне знав, що не випада╓ в його велик╕й справ╕ покладатися на когось, ма╓ лиш гуртувати наявне вже в╕йсько, вчити його, оч╕куючи слушного моменту, який таки колись випаде. "Вс╕ з нетерп╕нням дожида╓мося часу переходу через Прут, - писатиме сво╓му другов╕ ка- п╕тан ╢ржмановський. - В╕д нашого прибуття я призна- чений шефом штабу, ╕ запевнюю тебе, що не зустр╕чав такого зд╕бного генерала ╕ в╕дпов╕дного м╕с╕╖ кер╕вника в╕й- ськового авангарду, як Садик-паша; перебуваючи поряд з ним, я можу добре оц╕нити заслуги ц╕╓╖ людини, яка на- справд╕ в╕д╕граватиме велику роль у майбутньому цього краю. Тут кожен з оточення кер╕вництва любить ╕ шану╓


Садика, зовс╕м легко якось прив"язу╓ться до нього".


Тим часом в╕йсько таки готувалося форсувати Прут, йти по свободу для люду й земл╕ укра╖нсько╖, проводилося на- вчання, розучувалися нов╕ стройов╕ п╕сн╕, ╕ одна з них, складена кимось ╕з простих козак╕в з присвятою сво╓му ко- мандиров╕-отаману, прижилася надовго.


Гей, Михалку гальчинецький, А наш р╕дний отаман,


Ти тепер паша турецький - Швидше скинь-но св╕й тюрбан...


Дуж╕ чолов╕ч╕ голоси п╕д карбований крок зн╕мали п╕сню увись, розлягалася вона околицями ╕ негадано за- жила власним життям, форсувала Прут ран╕ше в╕йська, котилася-перекочувалася в╕д села до села, ╕ вже згодом за- пишуть ╖╖ досл╕дники народно╖ п╕сенно╖ творчост╕ аж на Во- лин╕...


33


Як стихла штовханина по вибухов╕ ядра у госп╕таль- ному фл╕гел╕, то врешт╕ зм╕г спок╕йно Максим роз╕братися, де в╕н ╕ що з ним.


Насамперед, в╕н таки ще не пок╕йник ╕ дещо передчасно вт╕шався райськими пересп╕вами, бо по цей б╕к п╕дв╕коння далеко не райськ╕ звуки лунали ╕ не райськ╕ пахощ╕ духмя- н╕ли, чув лиш стог╕н ╕ зойки, то земне пекло справжн╕- с╕ньке, пекло з густим смородом гн╕йних ран, немитого т╕ла ╕ нечистот. Та не це йому, зрештою, найб╕льш дряпо- нуло душу, в╕н же щомоц╕, останн╕м зусиллям, сво╓ю б╕дою, хвор╕стю смертною з ворогом хот╕в под╕литися. А тут, як почув, цього добра свого не браку╓, до холерного спалаху ще й чума на доважку...


Щоправда, тепл╕ло десь у грудях в╕д ╕ншо╖ думки: в╕н бо живий, ще попереду все, мало того, вида╓ться, одужу╓; наче йшов по канату над пр╕рвою, вже хитнувся було в один б╕к ╕ в╕дразу у другий, в чорну ╕ зманливу безодню, ви- давалось, пол╕т неминучий, та якось руками обачно змах-


нув ╕ в хвилю останню т╕ло саме в╕дшукало ту точку ╓дину р╕вноваги, тож марне з над╕╓ю пр╕рва йому всм╕халася.


╤ якщо то не самообман, не та соломинка, за яку вос- танн╓ ч╕пляються, то м╕зкуй, чолов╕че, як вибрататися з немоч╕, а там, чого доброго, назад до козацького полку...


Т╕льки спод╕ватися на цих замуляних життям ╕ страж- даннями шпитальних л╕кар╕в йому н╕як не випада╓, вкотре пригадати мусить давню батьк╕вську науку, рецепти не- б╕жчиц╕ бабц╕ Горпини, - аби лиш тр╕шки звестися на ноги. В╕н не здужа╓ та й не зна╓, де шукати у цих краях по- тр╕бн╕ трави, але на строкатих тутешн╕х базарах молоко пташине можна знайти, т╕льки сторгуйся...


Наодинц╕ з думками тепер був Максим дн╕ ╕ ноч╕, пере- гортав т╕ думки про власне життя, як призабуту, давно ко- лись читану книгу, в як╕й дещо вже стерлося чи нап╕встерлося, зблякло та вицв╕ло, але були й давн╕ кар- тинки, що мерехт╕ли перед очима, наче вчорашн╕. До зой- к╕в та шпитально╖ задухи звик, в╕д думок н╕як вони не в╕двол╕кали, х╕ба п╕дстаркуватий отой сус╕д Петро з проку- реними пожовт╕лими вусами ╕нколи набридав бурчанням.


- Болить таки, мать-перемать, - повертався час в╕д часу з боку на б╕к Петро, в якого рука догнивала. - Та як з госп╕таля вийду, перемать у печ╕нку ╕ селез╕нку, за кожну краплину сво╓╖ кров╕ зрубаю голову бусурманську. Доро- гою ╖м стане кров рос╕янина...


Не стримався врешт╕ Максим.


- А б╕лоруса, тезки мого ╕з Гродна, що за тобою лежить, х╕ба дешевша?


Повернув той у Максим╕в б╕к б╕лки очей, що св╕тл╕шими ще, видавалося, стали в╕д шпитального пов╕тря на тл╕ по- с╕р╕лого з╕жмаканого обличчя:


- Нема тепер б╕лоруса чи малороса, рос╕яни ╓ т╕льки, один народ.


- ╤ де ж таке вичитав чи почув?


- Та не вичитав, бо неграмотний. Але батюшка перед в╕дправкою на в╕йну ╕мператорське слово нам переказував, скр╕зь, мовляв, наш╕ брати-рос╕яни, ╕ в Туреччин╕ також, дос╕ як отченаш пам"ятаю: "Единственным братьям нашим в областях Турции. По воле государя императора Российс- кое христолюбивое воинство ступает в обитаемый вами край не с целью завоеваний, но с крестом в руках, на за- щиту вашего поруганного существования неистовыми вра- гами. Да поможет нам Господь..."


- ╤ оце ти з хрестом у руках аж сюди д╕йшов? А я думав з шаблюкою, - щось п╕д"юджило Максима, не стримався. Ображений Петро т╕льки фуркнув ╕ в╕двернувся, нав╕ть


"печ╕нки-селез╕нки" з химерними вивертами та викрута- сами цього разу не вихопилися.


Справд╕, подумалося Максимов╕, вже не т╕льки укра╖н- ц╕в для отакого затурканого чолов╕ка не стало, а й б╕лоруси десь вив╕трилися, бо ще коли-то закрили Полоцьку акаде- м╕ю, д╕тям б╕лорус╕в й литовц╕в заборонили навчатися в за- руб╕жних ун╕верситетах, п╕сля повстання тридцять першого року, його повстання, В╕ленський ун╕верситет теж закритий, а через чотири роки по тому ╕мператорським указом в ус╕х б╕лоруських навчальних закладах введено викладання лише рос╕йською мовою.


Дн╕в через десять Максим тр╕шки було оклигав. Випро- сився у л╕кар╕в ╕ на тутешньому базар╕ в╕днайшов необх╕дн╕ трави, а яких бракувало, то брав на св╕й розсуд схож╕. Л╕кар не боронив йому з травами корогодити, однаково ме- дикамент╕в катма, та все ж застер╕г:


- Можеш бавитися. Але отру╖ш кого - п╕д суд.


Ще через к╕лька дн╕в в╕дчув Максим з подивом апетит, бо дос╕ страву жував, як тор╕шню солому, однокол╕рний, зеленкуватий довкола св╕т набирав властивих кольор╕в та


в╕дт╕нк╕в, верталося узвича╓не життя, ╕ те поступове та не- пом╕тне поз╕рне повернення теплило душу; х╕ба сус╕д Петро дратував пост╕йним бурчанням, погрозами пекель- ними бусурманам та завченим напам"ять, очевидно, в╕д свого приходського священика:


- Ми - народ-богоносець...


В╕н чимось нагадував Максимов╕ старого ворона Карпа, що подавно жив у його батьк╕вському саду, такий же чор- нявий з вилиском, ╕з з╕жмаканим та розкувйодженим п╕р"ям по заб╕яцьких сво╖х походеньках, т╕льки в Карпа на п╕р"╖ аж ф╕олетовий вилиск, а в Петра тютюновою жовтиз- ною вуса в╕дсв╕чували. Улюбленою воронячою забавкою було вл╕тку, як в╕дчинять на кухн╕ в╕кно в╕д задухи, щось поцупити з╕ столу, пригребти швиденько в трав╕ ╕ вс╕стися гонорово на г╕лц╕: в╕н тут, мовляв, н╕ до чого.


- Вкрав, ╕ не соромно? - сов╕стив часом птаху Максим.


- Крав?! - в╕дказував Карпо, обурено задираючи чор- ного дзьоба, бо як же см╕ють наклеп наводити на його, без- невинного.


╤ тепер, як казав Петро без пам"ят╕ завчене: "Моска - трет╕й Рим, а четвертому вже не бути", то згадувався ми- мовол╕ на яблунев╕й г╕лц╕ розкомшаний птах з перекотис- тим ╕ горластим "р" в тому "третьому Рим╕".


Як же так повелося на св╕т╕, не раз м╕ркував Максим, що люд, який сам з рабства не вилупився, балака╓ про чи╓сь там визволення, своя земля дичав╕╓, але ж таки чужо╖ бодай жменями хапну; як же так, розкидав дум- ками, людина доброю ж родиться, з душею св╕тлою ╕ не- винною, цяточки темно╖ кр╕зь окуляри найтовщ╕ на н╕й не знайти, та душа пот╕м умудриться геть виквацятися, ╕ржею пожадливост╕ заразитися, як же так? Як повер- нути пам'ять людську до того найпершого стану, незло- бивого, невимараного та зачовганого, не припалого


г╕ркою пилюгою заздрост╕, - вернула колись же пам'ять бабця Горпина сус╕дському парубков╕, якого поносив сха- рапуджений ╕ нав╕жений к╕нь? А може, ╕ йому, Макси- мов╕, понишпоривши ╕ покопирсашись в далеких призабутих роках, мов у стар╕й комор╕, спробувати зга- дати той давн╕й Горпинин рецепт ╕ повернути Петрову пам'ять назад, в незлобиву ╕ св╕тлу пору, д╕йсне ж нав╕ки- бо: "Будьте, як д╕ти..."


А якщо справд╕ таки Максим в╕зьметься?


34


Щоранку, виходячи з будинку на прохолодне перед- зимне пов╕тря, Чайковський мимовол╕ кидав погляд в той б╕к, де його Гальчинц╕, той край, в якому велике м╕сто Ки╖в зовс╕м недалеко в╕д Овруча... ╤ не раз спадали на гадку рядки ╕з "Закону Божого, книги буття укра╖нського на- роду", вельми ╕стотного для нього документа, який д╕йшов до М╕хала через кирило-мефод╕╖вця Миколу Савича.


"╤ по╓дналась Укра╖на з Польщею, як сестра з сестрою... ╤ не любила Укра╖на н╕ царя, н╕ пана, а скомпоновала соб╕ козацтво, ╓сть то ╕сте╓ братство, куди кожний, при-


стаючи, був братом других..."


Його козацтво, наб╕гала думка Чайковському, вже зу- м╕ло показати у д╕л╕ себе, нав╕ть такий, б╕льш н╕ж стрима- ний чолов╕к у ставленн╕ до його вояк, ╕ вже зовс╕м чомусь недружелюбний до самого Садика-паш╕, як англ╕йський полковник С╕монс, змушений був допов╕дати у Лондон:


"Щоб судити про козак╕в Садика-паш╕, треба ╖х бачити у бою - на пол╕ битви показали себе наочно, чого вони варт╕. Ц╕л╕с╕нький день к╕льканадцять ескадрон╕в рос╕й- ських гусар╕в, ш╕сть сотень донських козак╕в були атако-


ван╕, прогнан╕ ╕ утримуван╕ лише чотирма сотнями козак╕в регулярних ╕ трьома нерегулярних".


╤ вже знову в одному з наступних рапорт╕в:


"То ╓ довершена кавалер╕я в Садика-паш╕..."


Що ж варту╓ твоя, пане полковнику, думав Чайков- ський, така добра оц╕нка нашого козацтва, коли зараз ти т╕шиш лише об╕цянками, що Прут зможемо перейти ко- лись там.


Зрештою, чого картати С╕монса, все вир╕шуватимуть у Бук╕нгенському та Версальському палацах.


Проте, як би там не поверталися думки в м╕зках лондон- ських чи паризьких пол╕тик╕в, ма╓ зд╕йснитися писане у


"Закон╕ Божому": "Лежить в могил╕ Укра╖на, але не вмерла... Бо голос Укра╖ни не затих. ╤ встане Укра╖на з сво╓╖ могили, ╕ знову озветься до вс╕х брат╕в сво╖х слов"ян, ╕ почують крик ╖╖, ╕ встане Слов"янщина, ╕ не зостанеться н╕ царя, н╕ царевича, н╕ цар╕вни, н╕ князя, н╕ графа, н╕ гер- цога, н╕ с╕ятельства, н╕ превосходительства, н╕ пана, н╕ боя- рина, н╕ кр╕пака, н╕ холопа..."


Чайковський при тому неспод╕вано подумки посм╕х- нувся: доводилося йому чувати легенди, що насправд╕ ав- тором "Закону Божого" був в╕н сам, Костомаров лише переклав з польсько╖ укра╖нською, висловивши частину в ╕нш╕й, власн╕й редакц╕╖; ╕ начебто Костомаров не т╕льки на допитах ╕з зрозум╕лих причин таке говорив, а й п╕зн╕ше п╕дтверджував, як н╕чого йому вже не загрожувало.


Тими часами Чайковський нудився, вимушена зараз тимчасова безд╕яльн╕сть дратувала його, хоч розум╕в в╕н прекрасно нам╕ри ╓вропейських союзник╕в: вс╕ сили зосе- редити на Кримов╕. Як ╕ розум╕в, що одна присутн╕сть ко- зацьких частин Садика-паш╕ у прикордонн╕ зв"язу╓, за даними розв╕дки, близько п"ятдесяти тисяч в╕йськ рос╕й- сько╖ ╕мпер╕╖.


В оч╕куванн╕ под╕й ╕ практичних р╕шень у листи до Люд- в╕ги Снядецько╖ кладе Чайковський сумовит╕ рядки.


"27 лист., Максимен╕.


У нас зимно, в╕тер степовий мете над всохлими тра- вами, крячуть круки, виють вовки. Нашим укра╖нським пов╕трям пахне...


Як сказав мен╕ С╕монс, ми не повинн╕ зараз ╕ти за Прут, а ма╓мо чекати весни. Поляк╕в бояться!"


"2 грудня, 1854 р., Максимен╕.


Сн╕г сипле, ан╕ св╕ту Божого не видно. Зав╕рюха, ╕ собаку не вигнати на вулицю, а нам кажуть при╖жджати в Бра╖лу на бал, який да╓ м╕сто на честь маршалка - при- готував соб╕ мундир козацький, той самий, у якому слу- жив у 1831 роц╕, ╕ в ньому п╕ду, проклинаючи тих гультя╖в безд╕яльних, як╕ сили ╕ здоров"я людини тратять на абищо, боронячи йти за Прут..."


"Бра╖ла, 3 грудня.


╤демо на бал, я ц╕лковито виглядаю, мов би все ще пору- чик кавалер╕╖ волинсько╖, той же мундир, от т╕льки бо- рода сива, зморшки ╕ стар╕сть - ск╕льки то л╕т минуло! ╤ все ще не можна напо╖ти коней у Тетерев╕... Т╕ англ╕йц╕ торгують кров"ю людською, а Польщ╕ не хочуть ╕ не хо- чуть, не хочуть..."


"7 грудня, Максимен╕.


Коли б Туреччина мала б╕льше в╕дваги, а мене призна- чила командувачем окупац╕йними в╕йськами, то н╕ Зах╕д не був посоромлений, н╕ Туреччина - дав би соб╕ раду з ав- стр╕яками, був би над Прутом, а може, й по той б╕к його. Моя найдорожча, посилаю тоб╕ з-над Пруту л╕л╕╖ во-


дян╕, останн╕й цв╕т ╖х ще сн╕ги не присипали..."


35


Тихо збулькувало вариво в казанков╕, що стояв на лег- кому вогн╕, нав╕ть не вогн╕, а жаров╕, над яким х╕ба зр╕дка проб╕жить жовтавий плом╕нчик - Максим таки не в╕д- р╕кся в╕д задумки приготувати л╕ки Петров╕. Нав╕ть захо- пився в душ╕ тою задумкою, ╕ не ст╕льки в╕д ц╕лковитого шпитального безд╕лля, хоча д╕йсно н╕куди себе под╕ти до- вгими ╕ занудними днями, захопився самим ходом м╕рку- вань. Справд╕, якщо бабц╕ Горпин╕ з пом╕ччю в╕двару трав та молитви якось вдалося минути смугу безпам"ятства в того сус╕дського парубка, як через переоране, чорне ╕ голе поле вийти на незайманий перел╕г, то чому не спробувати п╕ти дал╕, вглиб кр╕зь роки, до того стану, коли душа люд- ська була ще безвинна й безгр╕шна... Зазнайкуватий люд- ський розум може ╓хидно всм╕хатися, що то неможливо, сучасна наука про те н╕чого не набалакала, але що таке та наука сучасна? Чи не ╓ вона близькозорою вельми, нап╕в- сл╕пцем, що бачить лише п╕д носом, те, що понюхати можна, а як спробу╓ глянути дал╕ без окуляр╕в, то ╖й роз- плива╓ться все в ╕мл╕ с╕р╕й та безпросв╕тн╕й? Що зна╓ вона про людське т╕ло, а тим паче - розум, ще б╕льше - душу людську, загадку в╕чну, неп╕знану ╕ нерозгадану; також нев╕домо, чи й дозволено душу ту п╕знавати... Ск╕льки-бо раз╕в вже у житт╕ траплялося ╕ ще буде траплятися, коли бородат╕ вчен╕ кричали переполохано: ╜валт, то немож- ливо, а дивись, через стол╕ття чи нав╕ть через ближч╕ роки неможливе ╕ нереальне ставало очевидною д╕йс- н╕стю...


Гортав про себе т╕ думки Максим, сидячи на шпиталь- ному подв╕р"╖ б╕ля вогнища з казанком, ╕ кра╓м ока ди- вився, як б╕ля нього кучкуються к╕лька хворих та все


принюхуються - за тим давн╕м нап╕взабутим рецептом в╕н повинен додавати до варива вина червоного тр╕шки.


- Водочкой пахнет, - врешт╕ не стримався найближ- чий, одноногий солдат, обачненько переставляючи ближче сво╖ костур╕ та п╕дшморгуючи спрагло приплюснутим носом.


- Пранц╕ д╕став в╕д туркен╕, мазь наказали варити, - не повертаючи голови, мовив зажурений Максим. - А ╕нший л╕кар свистить, що то сиф╕л╕с...


Так само обачненько костур╕ переставилися крок назад, ╕ б╕льше охочих принюхуватися та варивом його ц╕кави- тися вже не траплялося.


Як б╕ля мало╖ дитини тепер мав клоп╕т Максим з сус╕- дом: трич╕ на день годував його з ложечки приготовленим варивом.


- Ти б не з ложечки, л╕пше п╕вмиски хоча б налив, - не боронився сус╕да, облизуючи прокурен╕ вуса.


Через к╕лька дн╕в прокинувся вранц╕ Петро якийсь чи то зн╕чений, чи то збентежений, покрутився було з боку на б╕к:


- Занудився я, певно, за домом... Дв╕ ноч╕ п╕дряд сниться один ╕ той же сон. Наче я знову малий, дитиною став, ╕ б╕жу дор╕жкою знайомою повз сус╕дську садибу, повз старезну нап╕вусохлу тополю, а поруч луг так латат- тям цв╕те, такий барвистий, геть як у т╕ далек╕ роки, ╕ сонце таке яскраве над головою... А я заплющу оч╕: от ╕ нема н╕якого св╕ту, розплющу знову - ╓ св╕т, знову заплю- щив, ╕ знову нема...


- Ф╕лософом стати, Петре, могла б доля тоб╕ судити, - засм╕явся Максим, думаючи про сво╓.


- Хв╕-ло-соф, - з немалим трудом перекидав не- знайоме слово язиком, мов чималого кам╕нця у рот╕, - м╕г кал╕кою тут без руки лишитися, ото вже косар би був...


Ще через к╕лька дн╕в розбудив Максима сус╕д, не вельми церемонно трясучи за плече:


- Слухай, ти щось тямиш у снах, ти ж, зда╓ться, гра- мотний тр╕шки?


- Ну, - мукнув Максим, аж н╕як не пот╕шений такою сус╕дською дел╕катн╕стю.


- Сниться мен╕ оце, що я вм╕ю л╕тати... Отакий, як зараз, я чолов╕к, не птаха яка там з п╕р"ям, а легко, без на- туги найменшо╖, зл╕таю ╕ пливу понад землею, понад полем ╕ р╕чкою звивистою... ╤ то так просто, нав╕ть л╕тати ╕нших навчаю, а вони все падають на початках. Я кажу ╖м, треба впевнитися в соб╕, треба в╕рити - ╕ ти л╕татимеш за- любки... Слухай, ти ж, мабуть, вчений, що значить той сон?


- В╕дчепись, - буркнув Максим з нап╕впросоння, - видужу╓ш, певно. А в╕рити справд╕ треба.


Вже перед випискою з╕ шпиталю якогось ранку сид╕в Петро смутний ╕ довго нав╕ть не в╕дзивався, тож нав╕ть Максим, не вельми охочий до балачок в цьому заклад╕, де одна б╕да людська тут замешкала, не витримав:


- Пог╕ршало щось чи як?


- Щось таке д╕╓ться з╕ мною, - п╕дняв оч╕ сус╕д з-п╕д важких олов"яних пов╕к ╕ роззирнувся, як роззира╓ться людина на роздор╕жж╕, ще вагаючись яку вибрати йому до- рогу. - Снилось мен╕, що ╕ду пустелею, п╕д цим сонцем пе- кучим, по розпечен╕й земл╕, але не знаю, куди... ╤ ось просто серед п╕ск╕в назустр╕ч мен╕ чолов╕к, весь у чорному, наче чернець.


"Нав╕що ти ╓?" - пита╓ дивне таке, чого в мене зроду- в╕ку н╕хто не питав.


А я можу т╕льки плечима знизати.


"Де дорога твоя?" - дал╕ пита╓ чернець, н╕би чимось я перед ним завинив.


"Та не знаю, - кажу, - мене послав м╕й ╕мператор, ще священик слова його переказував, аби йшли з хрестом у руках православний люд рятувати".


Довго дивився на мене мовчки чернець.


"Так╕-бо фальшив╕ апостоли, - врешт╕ мовив, - лукав╕ роб╕тники, що п╕дробляються на Христових апостол╕в.


╤ не дивно, бо сам сатана прикида╓ться ангелом св╕тла! Отож, невелика це р╕ч, якщо й слуги його прикида- ються слугами правди. Буде ╖хн╕й к╕нець зг╕дно з учин-


ками ╖хн╕ми!"


Максим вп╕знавав т╕ слова, хай ╕ не завжди точно пере- дан╕, слова з другого послання апостола Павла до корин- фян, в╕н здогадувався, що в душ╕ у Петра щось д╕╓ться, чого пояснити не зм╕г би сповна.


- Не мен╕ т╕ слова тлумачити, - т╕льки й сказав.


╥х виписали разом наступного ранку ╕ скерували обох у п╕хотний батальйон.


36


П╕зн╕й неоч╕куваний гр╕м так би не здивував, блиска- виця над засн╕женими тутешн╕ми степовими просторами, як негадане розпорядження про виведення в╕йськ Садика- паш╕ з-над Пруту.


"Що то за дур╕сть, що то за сором, яка ганьба, - не про- сто лягали на пап╕р рядки листа Чайковського до Людв╕ги Снядецько╖, вони криком кричали т╕ рядки, обуренням ╕ невимовним розпачем. - То якийсь особливий ╕ химерний талант треба мати, аби здобуток пол╕тичний ╕ стратег╕чний так бездарно змарнувати ╕ загубити. Зв╕стка ця з н╕г мене зовс╕м звалила, наче вмерлим почувався ц╕л╕с╕нький день, х╕ба р╕зкий б╕ль в голов╕ дещо обривав ту нем╕ч..."


Вже наступного дня розв╕дка допов╕дала: перших двад- цять тисяч з п"ятидесяти рос╕йського в╕йська, що зв"язу- вала над Прутом арм╕я Чайковського, зн╕маються з позиц╕й ╕ лаштуються до маршу у Крим. Чим же думали, якою частиною т╕ла, англ╕йськ╕ та французьк╕ пол╕тики, таким робом соб╕ на шкоду п╕дсилюючи там арм╕╖ ╕мпера- тора Миколи ╤? Мало того, розв╕дка поклала Садиков╕ на ст╕л також детальний план: сл╕дом за першими двадцятьма тисячами нев╕дкладно передбача╓ться вимаршування в т╕ кра╖ вже другого корпусу п╕д началом Панют╕на. Знову по- льська й козацька справа в тих пол╕тичних шах╕ст╕в зве- дена до ц╕ни п╕шака - ╕ ним можна пожертвувати, коли заманеться...


В╕н так мр╕яв мусульманськ╕ кон╕ його кавалер╕╖ на- по╖ти колись в Горин╕ ╕ Тетерев╕, в нього й крихти м╕зерно╖, меншо╖ зерня мачиного, крихти сумн╕в╕в в душ╕ не було: досить в Укра╖ну вступити, як там спалахне повстання.


Непереливки було б, напевно, отаманов╕ Чайц╕, якби не плече його в╕рних ╕ незрадливих друз╕в, та ще Людв╕ги. Ленор у лист╕ сварив ╕ просив: "Пануй над собою ╕ не бери так близько все до душ╕: будь холодним, не май до тих надто багато серця, хто його позбавлений, будь спок╕йний, суворий, не дай власного серця, як хвилю, у кам╕нь роз- бити..."


Нещастя почало сипатися на голову Садика-паш╕ за не- щастям - виведення козацького в╕йська з молдавських степ╕в в╕дбулося не без в╕дчутних втрат. П╕д час переправи через Дунай рос╕яни вчинили блискавичний напад, в п╕в- торагодинному бою загинуло двадцять чотири козаки, а поранений кап╕тан Гарчинський потрапив в полон. В Чай- ковського залишилася п╕дозра, ╕ в╕н н╕як позбутись ╖╖, що той напад був ретельно спланований рос╕янами сп╕льно з австр╕йським командуванням.


Вояки Чайковського йшли на Добруджу, вкотре спа- лену ╕ понищену, йшли без жодн╕с╕нько╖ помоч╕ амун╕- ц╕╓ю - нав╕ть ╕нструкц╕й найменших в╕д командування не поступало. Але в╕н ма╓ вистояти, ма╓ серце сво╓ стиснути туго у власному кулац╕, в╕н запропону╓ далекосяжний план. Той план повинен мати в╕йськове ╕ сусп╕льне зна- чення, тут можна в╕дродити С╕ч, округу цю знову олюд- нити, зробити ╖╖ осередком слов"янства. Тут можна дати притулок вт╕качам з Укра╖ни, полякам, як╕ ем╕грували в св╕й час у Франц╕ю. Це може бути в╕йськове осадництво, опорний в╕йськовий пункт. В╕н знадобиться у найг╕ршому нав╕ть випадку, якщо б рос╕йсько-турецька в╕йна заверши- лася кращим чи г╕ршим миром.


Неспод╕вано проект Садика-паш╕ зац╕кавив Порту, вельми прихильно сприйняв його князь Чарторийський в Париж╕. А й справд╕, м╕ркував князь Адам, що заважа╓ До- брудж╕ стати притулком ем╕грантам-полякам, що розки- дан╕ по вс╕х ╓вропейських кутках ╕ закутках. Знайшли ж соб╕ прихисток тут не так вже й давно останн╕ повстанц╕ не- скорен╕ Тадеуша Костюшка, до того ж Добруджа зовс╕м не- далеко в╕д Польщ╕. Бо ж часом вельми сумна доля бачилася т╕й ем╕грац╕╖...


16 кв╕тня 1855 року мемор╕ал Чайковського вруча╓ться французькому ╕мператоров╕ Наполеонов╕ ╤╤╤ п╕д час ауд╕╓н- ц╕╖. ╤мператор, в свою чергу, доброзичливо сприйняв мемо- р╕ал, дав доручення направити той документ у французьке посольство в Стамбул, наголосивши на його протекц╕╖. Але чи знайдуться в лиху во╓нну пору потр╕бн╕ кошти? То ще питання, нав╕ть попри ц╕лком зрозум╕лу перспективу на майбуття...


Чайковський втомився. ╤ не т╕льки кожноденною на- пругою та нер╕дко ризиком для життя, просто розв"язок справи, задля яко╖ клопочеться, весь час так близько зда-


╓ться, як у пустельному марев╕ берег озера на виднокра╖... Та проходиш версту ╕ другу, ╕ третю, а той берег так само далеко.


Зв╕сно, в╕н м╕г би сво╓ особисте життя у турецьких краях куди зручн╕ше та комфортн╕ше влаштувати. Коли б думав про кар"╓ру, то м╕г би злет╕ти високо - ще й при сул- тана приязному ╕ щирому до нього ставленн╕. Он, для при- кладу, дезертир ╕з австр╕йського в╕йська хорват М╕хал Латаш - не так вже й багато часу минуло, як став одним ╕з оч╕льник╕в турецько╖ арм╕╖, знаний тепер ╕ шанований Омер-паша. Земляк тв╕й Косцельсьткий усп╕шно тут ро- бить кар"╓ру, ╕ н╕хто йому й слова кривого за те.


Н╕, М╕хале, думав в╕н, не випада╓ н╕як тоб╕ розм"як- нути, розкиснути ╕ розкваситися, втома й депрес╕я минуть, ╕ ти знову затиснеш серце в кулак ╕ йтимеш, ск╕льки тоб╕ написано ╕ в╕дм╕ряно, ти мусульманство приймав задля ко- зацько╖ справи, а не для кар"╓ри чи ╕нших шк╕рних набут- к╕в. Бо таки ма╓ш, як мр╕яв у дитинств╕, на землю свою принести бодай частинку отого алатир-каменя, про якого опов╕дав сивий кобзар Левко - каменя, з-п╕д якого б"ють ц╕лющ╕ джерела, росте в╕чне Дерево життя, горить В╕чний вогонь, каменя, на якому перепочивав натомлений Хрис- тос з╕ сво╖ми апостолами...


37


Трапля╓ться ╕нколи, що життя, мов схарапуджений к╕нь, несе тебе в санях засн╕женим полем, ╕ раптом, наля- каний чимось, рвучко в безпам"ятств╕ той к╕нь забира╓ уб╕к; то немало╖ сили потр╕бно ╕ вправност╕ в якусь мить, аби втриматися, не вилет╕ти ╕ не лишитися серед сн╕г╕в, серед то╖ б╕ло╖ лиховерт╕...


В╕йсько Садика-паш╕ спершу перекинути хот╕ли взагал╕ десь в аз╕йськ╕ кра╖, згодом в далеких палацах пере╕нак- шили. Полк Чайковського опиня╓ться в Сл╕вен╕, на болгар- ськ╕й земл╕.


Смерть, зв╕сно, не ма╓ звички в паспорти зазирати, та чомусь кривий прижмур ╖╖ очей спиня╓ться на найл╕п- ших - захвор╕в перед тим на холеру Адам М╕цкевич ╕ згас, як св╕ча на сирому протяз╕, у к╕лька дн╕в - ╕ душу М╕халов╕ стисло, мов холодн╕с╕нькими лещатами, та- кими холодними, аж ╕н╕й на них виступав.


Тепер м╕цно хвор╕ла Людв╕га.


"Я, б╕дний козак з Укра╖ни, - писав ╖й М╕хал з дор╕г, - служив вол╕ Бож╕й серцем, йшов життям з по- м╕ччю твого натхнення, хоч те серце часами якесь за- нудне й засмучене, надм╕ру ╕нколи нетерпляче, але дал╕ йтиму, доки Бог з нами ╕ тебе береже. Хай же Бог дасть здоров"я тоб╕ задля мене, а мен╕ хай дозволить, щоби д╕яв так у житт╕, аби була тому рада".


Син╕в сво╖х Чайковський забрав з Парижа до себе. Як уже буде близький м╕й к╕нець, м╕зкував соб╕ подумки, то мають справу мою заступити сини. Тут, у Туреччин╕, хай би лишився молодший, а в Укра╖ну, в козаччину, стар- шенький п╕де, то лог╕чно, напевно, бо молодший за нату- рою б╕льше дипломат, а старший ╓ викапаним козаком. От т╕льки шлях в╕д простого оф╕цера до генерала не вельми близький...


На в╕йськових навчаннях та парадах, на як╕ прибував охоче молодий султан, генерал Садик-паша наперед дбав, аби сини могли показати свою вправн╕сть та в╕йськову ви- учку. Султан Абдул-Аз╕з прихильно ставився до формац╕╖ генерала Садика, нав╕ть один козачий ескадрон в свою свиту забрав.


Щоб не одним днем жити ╕ мати завтра опору, Чайков-


ський налагоджу╓ в себе п╕дготовку майбутн╕х командир╕в, створю╓ п╕доф╕церську школу - ╕ син Владислав ста╓ ди- ректором т╕╓╖ школи.


...Мати в дитинств╕ якось опов╕дала малому М╕халов╕ про чорну блискавку, крий Боже, ╖╖ побачити, нав╕ть зле, як присниться. Чорна блискавка цього разу не снилась Чайковському, вона змигнула беззвучно над ним, сл╕пучо- чорний розчерк кресонув на все небо над головою, криву- лястим г╕ллям розщеплювався - померла Людв╕га. ╤ чи не останн╕ми були ╖╖ слова:


- Дружина ╕ мати справу чолов╕ка чи сина шанувати повинн╕ нав╕ть б╕льше, ан╕ж його самого...


"Втратив усе, - писатиме М╕хал другов╕, - все, що мав найдорожчого в св╕т╕: раду, вт╕ху, товариство у прац╕ й мо- золях двадцятир╕чних... Був при н╕й у хвил╕ останн╕й - Бог не судив нам померти разом".


В╕н похова╓ ╖╖ на земл╕, що дом╕гся в╕д турецького уряду для люду краю свого, на околиц╕ колон╕╖ Адамп╕ль, в╕н дого ходитиме схилами Алем-дагу, доки вибере м╕сце - зв╕дти видно ╕ Чорне море, за яким десь там його край, ╕ море Мар- мурове, поблизу якого доля судила прожити ст╕льки рок╕в. А на дорогому кам"яному надгробку розпорядився викарбу- вати ╕м"я та герби Литви, Укра╖ни ╕ Польщ╕, яким служила, не надаючи комусь переваги, його Людв╕га...


А чорна блискавка як змигнула, як спалахнула вперше, то вже не пропала, т╕льки час в╕д часу вона креслила над головою розмашист╕ кривуляки: коли помер сераскир Ал╕- паша, то його наступник на справу Чайки подивився як на пройдений шлях, нав╕ть радив полякам скористатися з петербурзько╖ амн╕ст╕╖ ╕ замиритися з Рос╕╓ю. З ус╕х дер- жавних посад та пост╕в почали усувати земляк╕в Чайков- ського, молодший син також втратив титул султанового ад"ютанта, а старшому взагал╕ у служб╕ в╕дмовили.


Сторожко ╕ обачно, наче боялися навпомацки наразитися на невидимий гостряк, стало тепер вже рос╕йське посольство шукати зближення ╕ контакт╕в з Чайковським - надто ве- ликий був вплив отамана Чайки на Балканах, вельми для Петербурга важливих, як не вдасться взяти у сп╕льники, то бодай знейтрал╕зувати - ще коли-бо поговорювали, зва- жаючи на популярн╕сть серед люду того, про можлив╕сть й доц╕льн╕сть посадити Чайковського на трон болгарський...


Через трет╕х ос╕б вив╕дувалися погляди нин╕шн╕ Са- дика-паш╕, д╕знавалися про його думки щодо можливо╖ ре- волюц╕╖ у Рос╕╖, яка б дала неп╕длегл╕сть Польщ╕ та Укра╖н╕, нав╕ть раз якось амбасадор ╤гнать╓в усм╕хнувся двозначно, лиш кутиком вуст:


- Певне, гетьманом Укра╖ни лашту╓ться...


Як спадала на думку доля сина Адама, то аж холод у спину брався - Владислав якось житиме, хл╕ба кавалок служба турецька дасть, батько не зм╕г лише знати, що до- служиться Владислав там до генерала.


Почаст╕ло тепер промацування гадки Чайковського, особливо, як п╕шов у в╕дставку. Врешт╕, дом╕гшись ╕з М╕- халом зустр╕ч╕, ╜речний ╕ вельми прив╕тний ╤гнать╓в мовив йому прямо:


- Як народжений в ем╕грац╕╖, ваш син не матиме в нас, у Рос╕╖, жодн╕с╕ньких перепон. Хай пере╖жджа╓, йому в арм╕╖ ╕мператора гарантований чин, який вислужив у ту- рецькому в╕йську.


╤млистого жовтневого ранку с╕мдесят першого року в╕дпливав Адам з╕ Стамбула - ╕ такими ж ╕млистими були думки його та спод╕вання: що чека╓ його в далеких краях, у держав╕, з якою воював все життя його батько. Не м╕г знати в╕н, зв╕сно, що колись тут дослужиться до ге- нерала - дво╓ брат╕в-генерал╕в р╕зних арм╕й, яким дове- деться ще немало повоювати м╕ж собою...


Самотн╕сть тепер дивилася на Чайковського з кожн╕- с╕нького кутка спорожн╕лого дому, в який би не озирнувся б╕к, вона зустр╕чалася всюди з поглядом М╕хала, була ╓ди- ною, хто в╕тав ранками ╕ проводжав у довгу, частенько таки безсонну н╕ч, вона озивалась в╕длунням в╕д кожного найменшого звуку, мов у щойно виб╕лен╕й хат╕, з яко╖ ви- несен╕ ус╕ пожитки.


Тим часом, амбасадор ╤гнать╓в вважав, що зробив лиш половину справи. Натяками в╕ддаленими чи й зовс╕м про- зорими, через трет╕х ос╕б давав знати, що рос╕йський цар може оголосити Чайковському амн╕ст╕ю, що в╕н варту╓ куди достойн╕шого життя, н╕ж тут, зрештою, якби вер- нувся в ╕мпер╕ю, то державне око на просування по служб╕ сина дивилося б куди милостив╕ше - ╕ те було для М╕хала тепер далеко не на останньому м╕сц╕.


Крапля з часом кам╕нь точить ╕ таки доточила вихоло- нулу вже, скам"ян╕лу душу Чайковського, а останньою т╕╓ю краплиною стала красуня-гречанка ╤рена, с╕м"я яко╖ приятелювала з ╤гнать╓вим ╕ яку М╕хал взяв у д╕м, аби було до кого х╕ба од╕зватися: п╕шов ще Чайковський поклони- тися ╕гуменов╕ монастиря, з ченцями попрощатися - ╕ т╕льки трич╕ перехрестився на дорогу.


Протяжно гуд╕в пароплав грудневого дня с╕мдесят дру- гого року, Чайковського пароплав, що п╕дходив до при- чалу Одеси.


38


Максима з Петром направили в один батальйон, ╕ вже через день починався наступ.


Обличчя Петра було нав╕ть с╕р╕ше, ан╕ж дос╕ у шпитал╕, ще б╕льше з╕м"яте й розгублене, немов припале пилюкою


придорожньою, зморшки в╕дт╕нялись р╕зк╕ше ╕ видавалися глибшими, та й весь в╕н почувався в"ялим, побитим й з╕ж- маканим, як обмолочений сн╕п.


- Боже, ще не траплялося н╕коли такого з╕ мною, - вп╕вголоса поскаржився Максимов╕. - ╤ чого ж воно так, чого я маю ╕ти убивати того, кого й в оч╕ не бачив зроду, хто н╕ доброго, ан╕ злого мен╕ й на макове зерня не вчинив? А не буду вбивати, то сво╖ мають вбити мене...


Не було на те ради-поради в Максима, а якби й була, то надто довгою вийшла б розмова, не стачило б часу; тож м╕г т╕льки зараз плечима знизати.


Сипонув лункий др╕б барабан╕в, вишикуваний у ше- ренгу рос╕йський батальйон, на╖жачившись багнетами, рушив назустр╕ч супротивнику, все ближче чуж╕ ряди, ось вже ч╕тко розр╕знити можна обличчя; струсонуло пов╕тря гучне "ура" ╕ з╕ткнулись шеренги...


Кра╓м ока Максим дививсь на Петра, що просто ╕шов, не вириваючись ╕з ряду й тримаючи якось незграбно руш- ницю, немов коцюбу; те тривало доти, поки ╖х оф╕цер не по- лоснув шаблею по обличчю найближчого супротивника - д╕став його, певно, на повну силу руки, бо лице те, немов гарбуз, надво╓ розскочилося ╕ кров залляла всеньке його.


В одну хвилю побачив Максим раптову зм╕ну в Петров╕, на очах став ╕ншим в╕н чолов╕ком. "Кров, - жахнув здогад Максима. - В╕д кров╕ ще тод╕, у випадку з сус╕дським па- рубком, Горпина застер╕гала, Петро знову побачив ╖╖. Про- пала ж праця моя..." Зморшки на Петровому лиц╕ враз випрямилися - ╕ набрало воно кам"янистого вигляду, туго налилися червон╕ прожилки б╕лк╕в очей, видавалося, в╕д раптово╖ злоби п╕дн╕малося ╕ щетинилося волосся на го- лов╕, як в смертельно нажаханого хижака; в╕н, що дос╕ мовчав, ╕ соб╕ закричав "ура" - той викрик був якимось утробним, "у-ра-а-а" переходило в завивання, як оте го-


лодне ╕ тоскне в засн╕женому л╕с╕ серед зими, в╕д нього стигла кров ╕ стовп╕ло раптово все т╕ло, будило невситиму ╕ спраглу жадобу чужо╖ кров╕ ╕ смерт╕.


Над Максимом грим╕ли постр╕ли, затяте ╕ остервен╕ле


"у-ра-а" то притихало, то знову перекочувалося з краю у край м╕сцем битви, а Максима попри те не полишала нав"язлива, нев╕дчепна думка: чого ж воно так? Як╕ не- знан╕ закони спричинили його невдачу з Петром? Певно, думалося, кров пролита в хвилю одну робить звичайну лю- дину зв╕ром ╕кластим, верта╓ раптово в незапам"ятн╕ кан╕- бальськ╕ часи, певно, в кров╕, як субстанц╕╖, десь прихований та╓мничий код, що ставить пор╕г - його пере- ступати зась, то пор╕г, за яким потойб╕ч лиш морок без- просв╕тн╕й, до╕сторичний, в якому зр╕дка х╕ба почу╓ш рев динозавр╕в голодний ╕ гр╕зний, за тим порогом ти лишень к╕лька пуд╕в костей ╕ м"яса, що руха╓ться, скавучить ╕ не- вситиму спрагу в╕чно не може втолити; потойб╕ч того по- рога ти просто бездушна твар.


Переступаючи через щойно вбитого, Максим раптом сп╕ткнувся ╕ впав, але п╕дн╕матися в╕н вже не збирався.


"Що буде, те й буде, - думав з нап╕взаплющеними очима.


- Як не доб"ють п╕сля всього, то подамся якось до козаць- кого полку".


Через нього переступали й топталися по ньому, в╕н т╕льки напружувався щомоц╕, аби витримати й не зойк- нути, в╕чн╕стю видавався той час, доки з рос╕йського боку не засурмили врешт╕ "в╕дб╕й", певно, невдал╕й атац╕.


Як сутен╕тиме, в╕н почне пробиратися до Чайков- ського. Але вже твердо для себе вир╕шив, що лишатися там не буде - знову палахкотить Укра╖на, та й не переста- вала вона н╕коли, мабуть, тим полум"ям палахкот╕ти. Почув випадкову розмову двох л╕кар╕в, один з них був родом, мабуть, з╕ Сквири, бо часто м╕стечко те називалося.


Писали йому домашн╕, що збунтувався люд, ╕ то не в од- ному сел╕ чи м╕ст╕, тих вогнищ тл╕ло-тл╕ло х╕ба п"ятдесят та ще й з гаком, ╕ враз загор╕лися, охопили щонайменше в╕с╕м пов╕т╕в. Начебто ╕мператор видав ман╕фест, в якому вс╕ п╕ддан╕ кликалися йти добров╕льно у в╕йсько. Ман╕фест читано по ус╕х церквах, але чи то з того, що писаний був в╕н малозрозум╕лою для с╕льсько╖ людини московською мовою, чи з ╕ншо╖ притичини, але багато хто втямив, що цар кличе вписуватися ╖х в козаки ╕ йти воювати. Стали люди вимагати в╕д священик╕в, щоби т╕ приводили ╖х до присяги, кинулися творити в╕дд╕ли за колишн╕м зразком - певна р╕ч, роботою на панщин╕ вони тепер не переймалися, бо козак завше був в╕льним. Коли ж окрем╕ священики стали застер╕гати, що не так вони зрозум╕ли ╕мператор- ський ман╕фест, то не в╕рили ╖м, нав╕ть били й товкли, що правду лукав╕ попи ховають в╕д люду. Нагрянуло в╕йсько по тому, тисяч╕ чолов╕к ╕ ж╕нок бито р╕зками, тисяч╕ у Сиб╕р погнали... Максим не розчув ╕мен ус╕х ватажк╕в по- встання, добре дослухався т╕льки пр╕звищ Швайка, Бзенко, Гайденко - ╖м в╕рили люди ╕ йшли за ними.


Зв╕дки ж знати було тим людям з порепаними в╕д плуга й коси руками, такими ж чорними, як земля, яку вони няньчили, зв╕дки ж знати ╖м про один з перших виступ╕в ╕мператора Миколи ╤ на зас╕данн╕ Державно╖ Ради:


- Я признаю, що в тепер╕шн╕й час кожна думка про ув╕льнення селян була би злочинним замахом на загальний спок╕й ╕ на добро держави.


Вельми одна обставина Максима тривожила. Той селян- ський рух ставав загальнонац╕ональним, вже й студенти Ки╖вського ун╕верситету сходяться на сво╖ "летюч╕ з╕б- рання", ╕ та молодь, здеб╕льшого не б╕дацька, долуча╓ться до народного спротиву. Тривожив пох╕д селян "у Тавр╕ю за волею", - як притишував голос при тих словах л╕кар з╕


Сквири. Ще сади т╕льки-но розпустилися ╕ на пол╕ ледь- ледь починали с╕яти, як пом╕ж люду чутка п╕шла, що цар кличе бажаючих переселитися в кримськ╕ степи, кр╕паки пом╕ч одержать, матимуть волю ╕ полем над╕лен╕ будуть. Земляки того л╕каря в дорогу почали лаштуватися, рема- нент ╕ вози лагодять, вельми ж багато люду збира╓ться з Катеринославсько╖, Херсонсько╖, Верхньодн╕провсько╖, Бобринецько╖, Олександр╕йсько╖ ╕ ╢лизаветградсько╖ гу- берн╕й. Йтимуть вони вс╕ валками до Перекопу, десятки тисяч нужденного люду - Максим т╕льки уявив, що може трапитися, як переймуть тих беззбройних на╖вних селян, що дос╕ нездатн╕ позбавитися в╕ри в царя-батюшку, регу- лярн╕ в╕йська ╕ як земля вздовж т╕╓╖ дороги багрянцем рап- тово вкри╓ться...


Йому туди треба йти, остерегти, а де й заступити, правду полинну людям сказати.


Як впала на землю стр╕мка п╕вденна н╕ч, став Максим повзком пом╕ж труп╕в вибиратися, повзком та навкарачки в неблизьку нову дорогу, одне лиш душу його з╕гр╕вало, що хоч ╕ ман╕вцями, але то дорога додому.


39


О трет╕й годин╕ ноч╕ л╕кар Мандт зм╕нював б╕ля л╕жка хворого ╕мператора Миколи ╤ л╕каря Карелля - ╕мператор лежав ╕з заплющеними очима, тож Карелль ╕шов до дверей навшпиньки, озираючись про всяк випадок, чи не розбу- див хворого необачним порухом.


Але притомлений ╕ невиспаний черговий л╕кар поми- лявся, бо хворий не спав. ╤мператор справд╕ перед тим за- студився, ще й понесло, картав в╕н сам себе, легко вдягнутим на в╕йськовий огляд, до того ж бол╕ло в боку.


Однак ╕мператора не так турбував той б╕к чи кашель, який час в╕д часу зривав груди, йому куди б╕льше бол╕ла душа. ╤мператору бачився все, аби лиш заплющив оч╕, довгий- предовгий ст╕л, вкритий традиц╕йною для д╕ла такого зе- леною скатертиною, ╕ в╕н за тим столом вперше в житт╕ п╕дпису╓ ганебний для себе мир, ставить п╕дпис п╕д актом кап╕туляц╕╖.


Сх╕дна в╕йна, Кримська в╕йна програна.


Ця кампан╕я програна, то для нього було очевидним, що би не набалакували заспок╕йливого ╕ присолодженого там придворн╕ чи, навпаки, звалювали навперейми провину один на одного генерали. Н╕чого доброго не станеться на- в╕ть в╕д зам╕ни головнокомандувача з Меншикова на Гор- чакова, то питання лише часу, щоби вулицями Севастополя ╕ не т╕льки шпацирували патрул╕ у форм╕ во- рожих союзних в╕йськ.


Та зелена скатертина на стол╕ кап╕туляц╕╖ нев╕дступно мерехт╕ла перед очима. Нав╕ть як ╖х заплющував, однаково ненависний кол╕р забарвлював все навкруги: голе в цю пору г╕лля дерев за в╕кном було чомусь не чорне чи с╕ре, а бачилося темно-зеленими, у неб╕ кружляли, негоду в╕- щуючи, згра╖ зеленкуватих ворон, б╕л╕ сн╕ги ╕ то йому зда- валися зеленкуватими, що доводило до лют╕.


Як же воно виглядатиме перед п╕дданими, коли п╕д актом кап╕туляц╕╖ змушений буде, затиснувши зуби, ви- водити повний св╕й титул: "Мы, Божей поспешествую- щею милостию, Николай ╤, Император и Самодержец Всероссийский, Московский, Киевский, Владимирский, Новгородский, Царь Казанский, Царь Астраханский, Царь Польский, Царь Сибирский, Царь Херсонеса Таврического, Государь Псковский и Великий Князь Смоленский, Литовский, Волынский, Подольский и Фин- ляндский, Князь Эстляндский, Лифляндский, Курлян-


дский и Семигальский, Самогитский, Белостокский, Ко- рельский, Тверской, Югорский, Пермский, Вятский, Болгарский и иных; Государь и Великий Князь Новаго- рода Низовския земли, Черниговский, Рязанский, По- лоцкий, Ростовский, Ярославский, Белоозерский, Удорский, Обдорский, Кондийский, Витебский, Мсти- славский и Государь Иверския, Карталинския, Грузин- ския и Кабардинския земли, Черкасских и Горских Князей и иных наследный Государь и Обладатель, На- следник Норвежский, Герцог Шлезвиг-Голстинский, Стормарнский, Дитмарсенский и Ольденбургский и про- чая, и прочая, и прочая".


В╕н себе подумки бачив за тим зеленим столом, бачив, як титул старанно виводить, стримуючись щомоц╕, аби не за- тряслася часом рука, ╕ не може не пом╕чати кра╓м ока, як стримують так само себе навпроти його вороги, як св╕титься, попри те, вт╕ха на ╖хн╕х лицях ╕ торжество аж ся╓, - х╕ба зм╕нючись на мить погано тамованою посм╕шкою глуз- ливою.


То нав╕ть не поразка, то - катастрофа, крах. ╤мператор, як зачинилися двер╕ за л╕карем Кареллем,


раптом розплющив оч╕.


- Ти був мен╕ завжди в╕дданним, - мовив вп╕вголоса, не дивлячись у б╕к Мандта, а кудись в стелю чи нав╕ть кр╕зь не╖, - ╕ з тобою говоритиму ц╕лком в╕дверто. Я помилився десь у ц╕й в╕йн╕, але не маю н╕ сили, ан╕ бажання щось зм╕- нити чи п╕ти ╕ншою дорогою. Нехай син по мо╖й смерт╕ зро- бить цей поворот, йому прост╕ше якось з ворогами домовитися.


Л╕кар Мандт раптово в╕дчув, як попри теплий одяг у нього холонуть плеч╕, бо завертала розмова на неоч╕куван╕ дороги.


- Ваша величносте, - в╕дказав якомога байдуж╕шим ╕


заспок╕йлив╕шим тоном. - Бог дав вам м╕цне здоров"я, ще ╓ сили ╕ час, аби поправити справу.


- Не лукав, я не здатен ╕ маю з╕йти з╕ сцени. - Роздра- тування ╕мператор не збирався нав╕ть приховувати. - Ти ма╓ш у цьому мен╕ допомогти. Дай мен╕ отруту, т╕льки таку, аби не вельми вже мучитися. ╤ ще - повинен по- мерти не раптово, не вмить, бо будуть язиками плескати, а десь через пару годин.


- Ваша величносте, таке вчинити мен╕ не дозволить ан╕ профес╕я, ан╕ сов╕сть моя, - у Мандта тепер плеч╕ немов ╕не╖м вкрилися.


- Якщо цього не викона╓ш - об╕йдуся без тебе, - р╕зко повернув голову ╕мператор ╕ вколов поглядом. - Пора б вже було знати мене... Тому наказую ╕ прошу в ╕м"я в╕дданост╕ не- зм╕нно╖ виконати мою останню волю. Зрештою нав╕ть зло- чинця затятого перед стратою останню волю виконують...


- Якщо так ваша величн╕сть наказу╓, - ледве повертав л╕кар задерев"ян╕лого, зовс╕м чужого язика, - то зроблю це... Але дозвольте поставити до в╕дома спадко╓мця прес- толу - ╕накше св╕титиме мен╕ шибениця. Н╕хто не пов╕- рить, скажуть, що вас навмисне убито.


- Бути по сказаному тобою. Т╕льки сперш отрута.


Син довго пробув наодинц╕ з батьком, А як зачинив за собою двер╕, то пройшов швидким кроком повз Мандта, на- в╕ть не повернувши голови, мов повз табуретку, л╕кар встиг х╕ба вглед╕ти п╕ддуте його обличчя, мов його покусали не- давно комар╕.


З вихололим серцем, до якого приклали добрячий таки шмат льоду, дивився л╕кар, як син╕╓ обличчя ╕мператора, як судомно ловить ротом пов╕тря ╕ щось силиться вимо- вити. Та зам╕сть сл╕в невиразне белькот╕ння ╕ хрип; врешт╕ Мандт зум╕в роз╕брати:


- Порятуй...


Невимовний б╕ль читався в очах ╕мператора, що жаром незгасимим вип╕кав ус╕ нутрощ╕, л╕кар знав, як╕ то страж- дання, але вже не здатен чимось зарадити: Мандт посп╕шно в╕дв╕в св╕й погляд, аби т╕льки не бачити т╕╓╖ муки, бла- гання порятунку чи бодай полегшення, такого благання, що бува╓ х╕ба в безсловесно╖ твар╕ перед кончиною.


╤мператор то поринав в чорну н╕ч забуття, то знову вер- тався до пам"ят╕ ╕ силувався зрозум╕ти, що в╕н негаразд учинив чи д╕яв, чому за його ц╕лоденн╕ труди така невдяч- н╕сть людська, така несп╕вм╕рна, така велика, що саме життя проти нього повстало?


Взяти хоча б тих же поляк╕в... Заманулося мати свого короля? Ось я, ваш король, найб╕льша потуга ╢вропи, н╕хто краще мене не зможе дати спок╕й ╕ лад у кра╖, ╕ не ва- жить, як за те обзиватимуть мене, бо д╕ло насамперед. Нехай гоноровому тому народов╕ не припав до душ╕ у кер- манич╕ тв╕й брат, цесаревич Костянтин, ╕ в╕н мусив в од- ному халат╕ вт╕кати з Варшави св╕т за оч╕. Може, й справд╕ цесаревич дивакуватим вдався... Ще за першого шлюбу в╕н будив ж╕нку о шост╕й ранку, заставляв ╖╖ грати на клаве- син╕ в╕йськов╕ марш╕, а сам в барабан гатив. В╕н то виц╕ло- вував дружину, то викручував ╕ ламав ╖й руки, а ще жахав вс╕х чудернацькими вит╕вками у Мармуровому палац╕ - полюбляв цесаревич в коридор╕ його стр╕ляти з гармати, яку заряджав живими щурами.


Але ти ж не Костянтин, ти дарував полякам ╕стинне свято сво╓╖ коронац╕╖, свято, г╕дне лише рос╕йського ╕мпе- раторського трону.


Таки гарним видався день той, двадцять четвертого травня. Урочисто у м╕сто в"╖жджав - ╖хав попереду м╕- н╕стр ╕мператорського двору, обер-шталмейстер та ╕нший почет Його Величност╕. Перед Государем ╤мператором ╕ Царем йшов див╕з╕он одного з кавалер╕йських гвард╕й-


ських полк╕в, м╕н╕стри рухалися у сво╖х каретах, верхи ╖хали церемон╕ймейстери з жезлами, гоф-фур"╓р, пот╕м дванадцять придворних лаке╖в п╕шки ╕шли, пот╕м див╕з╕он кавалер╕йського гвард╕йського полку, тод╕ вже комендант варшавський з головним його штабом.


За Государем ╤мператором ╕ Царем ╖хала ╥╖ Величн╕сть Государиня ╕ Цариця у вишукан╕й парадн╕й карет╕, запря- жен╕й в╕сьмома к╕ньми, кожного з яких в╕в окремий гай- дук. Праворуч в╕д карети був у супровод╕ обер-╓гермейстер граф Моден, а л╕воруч - шталмейстер Царства По- льського. Чотири камер-козаки йшли з обох стор╕н карети, а за ними - див╕з╕он кавалер╕йського гвард╕йського полку, дами дорожнього почту ╥╖ ╤мператорсько╖ Величност╕ ╕ одна див╕з╕я гвард╕йсько╖ кавалер╕╖.


Коли кортеж наблизився до мосту, що в╕дд╕ляв ╖х в╕д Варшави, с╕мдесят один гарматний постр╕л возв╕стив м╕сто про наближення ╥х ╤мператорських ╕ Царських Величнос- тей. А як п╕д"╖хали до Царського палацу, то гримнув ще сто один гарматний постр╕л, який мав спов╕стити вс╕х варшав- ц╕в про прибуття Величностей в ╖хн╓ м╕сто.


Все найголовн╕ше начальство з╕брали в залах палацу, дзвони вс╕х храм╕в ц╕л╕с╕нький день дзвонили про ту небу- валу для поляк╕в рад╕сть, а вулиц╕, в╕кна й балкони при- красили багатою оздобою.


Ти зробив усе, аби для Варшави свято ╕стинно незабутн╕м стало. ╤ коли врешт╕ поклав на голову свою корону, то примас Польщ╕ виголосив гучно: "В╕ват, король!" - лунали т╕ слова п╕д склеп╕нням старовинно╖ буд╕вл╕ так урочисто ╕ лунко...


Мало у в╕дпов╕дь прозвучати дружно "В╕ват!", та нато- м╕сть настала раптова тиша, х╕ба останн╕ в╕дзвуки голосу примаса догулювали м╕ж ст╕нами.


Примас повторно гука╓: "В╕ват!" - ╕ знову та ж ц╕лко- вита тиша, опущен╕ оч╕ в н╕м╕й непокор╕.


Втрет╓ гука╓ високий душпастир - ╕ знов мовчазний не- послух, тиша глухон╕ма, як в домовин╕, вже опущен╕й у могилу ╕ землею на к╕лька сажн╕в присипан╕й.


Отако╖ зазнав ти вдячност╕ за увагу ╤мператорсько╖ Ве- личност╕, за дароване варшавцям свято.


Може, хто ╕ дивився кривим оком в тв╕й б╕к, але заради добра цього розхристаного ╕ до непокори схильного люду ти просто змушений був скасувати сейм, з во╓водств зро- бити губерн╕╖, ввести цензуру ╕ закрити Варшавський ун╕- верситет - ти впору те встиг, ти не одному бунтов╕ запоб╕г ╕ намарне пролит╕й кров╕.


За тв╕й клоп╕т ╕ труд в╕ддяка тепер неабияка - тисяч╕ поляк╕в на Кавказ╕ вт╕кають до горц╕в Шам╕ля, ще тисяч╕ чомусь забули, що християни вони, з бусурманом турець- ким воюють разом супроти царя, християнина православ- ного. Один М╕хал Чайковський чого варту╓ з його голотою з Добрудж╕ ╕ навколишн╕х вс╕х кра╖в - теж неабиякий фрукт, ти дару╓ш йому, ще шмаркатому, камер-юнкерство ╕мператорське, а в╕н хоче, бач, у генералах турецьких шпа- ц╕рувати.


То нев╕домо, що г╕рше й г╕рк╕ше йому тепер доп╕кало - отрута л╕каря Мандта, що рвала усе на шматки в живот╕, чи на життя непростима образа за людську невдячн╕сть.


- По-ря-туй... - благали востанн╓ лиш оч╕, що вкри- вала смертна поволока, оч╕ загнаного ╕ затравленого, крив- дженого без суду ╕ присуду.


Л╕кар м╕г т╕льки руками розвести, проти того добра, що прийняв ╕мператор, не ╕снувало рятунку; зрештою, Мандт не м╕г говорити нав╕ть, в╕н був весь порожн╕й, бо не т╕льки слова, а й думки геть вив╕трилися з голови - х╕ба т╕льки лишилася гадка про його особистий виб╕р: шибениця на площ╕ чи просто подушкою тихцем задушать?


40


У надвеч╕р"я Чайковський в"╖жджав у Ки╖в. На майже нечутному в╕тр╕ навскоси падав тихий, такий дел╕катний сн╕г, спадав на вже до того вкрит╕ ним вулиц╕, на старо- винн╕ буд╕вл╕ ╕ крони дерев, ╕ м"яке св╕тло розливалося на- вкруги: М╕хал не м╕г нав╕ть сказати, чи то був в╕дсв╕т ще не припалих попелом з димар╕в незайманих дос╕ б╕лих сн╕- г╕в, чи св╕тилася сама душа цього доброго м╕ста, св╕тилася п╕д лункий передзв╕н храмових дзвон╕в, що на веч╕рню мо- литву кликали. М╕й милий Ки╓ве, защем╕ло Чайков- ському, я ж не був на тво╖х майданах ╕ вулицях вже п"ятий десяток л╕т, ти снився не раз, нав╕ть в ос╕нн╕й ╕мл╕ Стамбул видавався мен╕ так на тебе схожим... Тут мо╖ друз╕ лиши- лись, посив╕л╕ дос╕, а кого вже нема, то д╕ти або р╕дня - зустр╕тись кортить, побачитися, опов╕сти пережите, в тебе ж ╓ ст╕лькома под╕литись думками, пройденим, вимуче- ним ╕ зболеним.


Тоб╕ вистачило, М╕хале, к╕лька дн╕в, щоб минув той пер- ший ╕ млосний щем, а защем╕ло серце по ╕ншому...


Н╕хто твого кроку не зрозум╕в, н╕хто тебе приязно не зустр╕в ╕ н╕хто не прийняв. У публ╕чному м╕сц╕ чи в дом╕ генерал-губернатора ки╖вськ╕ поляки навмисне в╕двер- талися або проходили мимо, наче повз бездушну якусь мармурову колону - один Крижан╕вський не в╕дмовив у дом╕, та й то т╕льки тому, що ж╕нка його тоб╕ недалека родичка. Х╕ба селяни з Гальчинц╕в при╖хали прив╕- тати, були то сини тих, що знали колись тебе, ╕ пам'ять перейшла у покол╕ння подальше - н╕чого в дарунок вони не взяли, не схот╕ли, ╖м досить було тебе лиш по- бачити.


Листи ╕ нотатки тво╖ до майбутн╕х твор╕в втрапили на- завжди в руки пол╕ц╕╖ чи втопилися в арх╕вах царського м╕-


н╕стерства закордонних справ, тепер╕шню кореспонденц╕ю ма╓ш пред"являти спершу чемно начальников╕ жандарм- ського управл╕ння в Ки╓в╕ полковников╕ Павлову, на будь- який ви╖зд з м╕ста наперед мусиш отримати дозв╕л тутешньо╖ жандармер╕╖.


Отож, м╕й добрий Ки╓ве, який для мене н╕коли не був чужим, чужим я став для громади польсько╖ в м╕ст╕, бо не зрозум╕ла вона мого прийняття мусульманства задля справи велико╖ ╕ вже зовс╕м не сприйняла мо╓╖ прихиль- ност╕ зараз до православ"я, отож тепер, Ки╓ве, шукатиму прихисток соб╕ де╕нде, ма╓ток невеличкий куплю. Та от притичина, в р╕дному кра╖ зась, полякам царем заборонено селитися на Правобережж╕, подамся х╕ба за Дн╕про.


Нарадили тоб╕ ма╓ток в губерн╕╖ Черн╕г╕вськ╕й, пов╕т╕ Остерському, у сел╕ Борки над р╕кою Остер. Поодал╕к го- ловного тракту, в м╕сцевост╕ низинн╕й та болотист╕й, зе- мелька таки дешевша, ╕ за ф╕льварок та д╕м менше платити. ╤ вже було тр╕шки в╕дтанула нап╕вусохла душа, як Остер та Десна по весн╕, клопоти земн╕ та ц╕лоденн╕ при- тлумили образу ки╖вську ╕ не т╕льки ╖╖. Треба друз╕в, насам- перед Вербицького, попросити прислати саджанц╕в, ось там ма╓ персик рости, ось там - вишн╕ ╕ яблун╕, а ще кв╕т╕в нас╕ння нехай пришлють, де б не був в╕н на земл╕, а кв╕ти саджатиме, буде з ним завше грядочка чепурна - звати- муть грядку ту ╕менем козака Нечая.


Ти ма╓ш стати справжн╕м земельним осадником, поле ма╓ родити, хай ╕ п╕сне воно поки, сад з роками почне п╕д- ростати. Господарство на ноги нехай п╕дн╕ма╓ться, п╕вн╕ досв╕тком кукур╕катимуть, гортанно клекотатимуть вдень ╕ндики. Рушниц╕ потр╕бно купити, сус╕д╕в з садиб най- ближчих на полювання обов"язково запрошувати. "А руш- ниц╕ мен╕, - писатимеш, - присилати за адресою тепер вже генерала Павлова, начальника жандармер╕╖ Ки╓ва ╕ гу-


берн╕╖, для передач╕ М╕халов╕ Чайковському, в╕дставному генерал-лейтенантов╕".


Гримнула знову рос╕йсько-турецька в╕йна, в╕длуння про початок ╖╖, як водиться, докотилося сюди ╕з зап╕зненням. Турецьке посольство кличе тебе, свого генерала, на службу, хоч ти вже по ╕нший б╕к фронту. Тв╕й в╕рний това- риш, колись кап╕тан драгун╕в ╕ тв╕й ординарець Адам Мо- розович, не вага╓ться н╕ на мить:


- ╥дьмо, не в╕дкладаючи. Тут, генерале, рушниц╕ на зайця нев╕льно купити, а там нас вважатимуть за людей. Я приготую нелегальний перех╕д через кордон, бо паспорта нам уряд рос╕йський, зв╕сно, не дасть.


- Я вже сили не маю, - почу╓ у в╕дпов╕дь Морозо- вич. - На ц╕й сам╕й земл╕, м╕ж Остером ╕ Десною, колись Кирило Розумовськ╕й з пастуха ╕ндик╕в став гетьманом козак╕в. А мен╕, певно, суджено з полководця козаць- кого стати пастухом ╕ндичим.


Турецьке посольство небавом прислало пов╕домлення про викреслення Садика-паш╕ з╕ списку генерал╕тету ц╕╓╖ держави.


Та не все лихо вичерпалося ще на твою голову, там на денц╕ лишилося тр╕шки. Серпневого дня с╕мдесят восьмого року ти писатимеш Вербицькому: "Пожежа знищила все мо╓ розбудоване господарство. Весь реманент р╕льничий, склади, весь зб╕р зерна ╕ заготовлене с╕но - до щенту. Не можу спод╕ватися н╕ найменшо╖ допомоги в╕д поляк╕в... Тим часом, пов╕домляють мен╕ з Ки╓ва, що зв╕стка про б╕ду викликала немалу рад╕сть пом╕ж мо╖х земляк╕в - на гро- мадських об╕дах з приводу того нещастя виголошують тости. Так йому й треба, кажуть, нехай Рос╕я Чайков- ському тепер допомага╓, хай помре з голоду, холоду ╕ нужди. В той самий же час прийшла зв╕стка про смерть князя Сап╕ги, який управляв польськими коштами в 1863


роц╕, а пот╕м австр╕йськими зал╕зницями ╕ залишив по соб╕ м╕льйони. Польська земля вся в жалоб╕, в ус╕х костелах мо- литви правляться за душу великого патр╕ота".


Отож, в╕д громади з-за кордону Чайковському також не випада╓ чекати помоч╕. На додачу гречанка ╤рена на очах закрутила, нав╕ть не криючись, з якимось Янковським роман - ╕ життя зовс╕м стало нестерпним. З нерозлучним впродовж рок╕в Адамом Морозовичем перебира╓ться в╕н на в╕ддалеий хут╕р Пархим╕в, в закинуту хатину, чи, швидше, халупу, де все господарство доведеться почати з нуля...


Життя щоразу туг╕ше затягувало св╕й хитромудрий вузол. Викресливши Садика-пашу з╕ списку свого генера- л╕тету, турецький уряд, природно, перестав одночасно ви- плачувати йому пенс╕ю. Земля пом╕ж бол╕т ╕ мочар╕в не родила, твори Чайковського видавець Брокгауз в╕дмо- вився надал╕ друкувати... Але М╕хал н╕ на кого не обра- жався, його сив╕ л╕та казали йому, що год╕ спод╕ватися на людську вдячн╕сть, та й не заради не╖ в╕н ╕шов кр╕зь т╕ не- прост╕ минул╕ роки; зрештою, М╕халов╕ вже траплялося п╕знати сповна ту вдячн╕сть. Як померла Людв╕га, то в ко- лон╕╖ Адамп╕ль, в розбудову яко╖ вкладав усю душу ╕ власну ма╓тн╕сть, спершу дорог╕ земляки не давали нав╕ть земл╕ на могилу й капличку, все боялися, аби знака яко- гось там не було мусульманського чи просто турецького - ще доводити мав в╕н, що дружина його весь обряд като- лицький перед смертю зд╕йснила, ╕ в╕д хреста на могил╕ теж в╕дмовлятися н╕хто не збира╓ться.


Господарювати в Пархимов╕ не судилося довго - на по- чатку зими, вже морозно було й в╕тряно, вертався Морозо- вич з фурою дерева з л╕су, змерз ╕ зазнав нападу серця. Поховав його М╕хал п╕д в╕кном хатини, аби нерозлучний товариш ╕ дал╕ був поряд.


С╕чнево╖ ноч╕ в╕н писав до п"ято╖ ранку. Лягали в холод- н╕й тиш╕ на пап╕р його думки, його пережите, пройдене ним такими непростими, часто звивистими, покрученими ╕ заплутаними стежками. Але як ╕ пов╕ст╕ сво╖, в╕н не хот╕в би якось по-╕ншому власне життя переписувати, таку вже природа йому дарувала вдачу. "Де народився, там знадо- бився, - казав в╕н колись зарозум╕лому ╕ надм╕р гоноро- вому графов╕ Замойському, - справ╕ козацьк╕й, доки сила, справно служив. Судилося на в╕ку потримати шаблю за вашу ╕ нашу свободу, за вправну ту шаблю не соромно, не випада╓ соромитися також за в╕йсько сво╓ - воно не вт╕- кало з поля, сумно лишень, що те в╕йсько частенько хит- ромудр╕ й лукав╕ пол╕тики до д╕ла не допускали".


А ще т╕шило М╕хала, що не помилився тод╕, коли на ╓вропейському конгрес╕ робив допов╕дь про вплив козач- чини на л╕тературу Сходу ╕ П╕вдня старого континенту. В╕н п╕д оплески вже завершальн╕ казав, що той вплив ли- шень б╕льшатиме з часом. Тепер сюди, в глушину черн╕- г╕вську, за╖жджають х╕ба вполювати схимника-глухаря чи пот╕шитися тетеровим токовищем навесн╕, сюди пошта доходить з немалим зап╕зненям, та ще й часу чи- маленько губиться, доки пальчики пол╕ц╕╖ ╖╖ перелапа- ють. ╤ все ж йому добре в╕домо було з книг та листування з друзями, що вже давненько гуля╓ ╢вропою книга Die po- etische Ukraine - "Поетична Укра╖на", зб╕рник п╕сень на- родних, вже Шевченко хорватами ╕ французами переклада╓ться, Проспер Мер╕ме видав гарну розв╕дку


"Козаки Укра╖ни та ╖х останн╕ гетьмани", у Флоренц╕╖, у в╕с╕мнадцятитомн╕й "╤стор╕╖ всесв╕тньо╖ л╕тератури" ц╕лий розд╕л присвячений л╕тератур╕ укра╖нськ╕й та теат- ров╕, твори Марка Вовчок дивовижних пригод зазнають


- то ╖х перекладають французькою, то знов з того пере- кладу вертаються на його козаччину мовою ориг╕налу.


Вельми пот╕шила його американська письменниця Таль- в╕, батько ╖╖ якось професорував у Харк╕вському ун╕вер- ситет╕, - перекладала Тальв╕ гарно з укра╖нсько╖ на англ╕йську, от т╕льки Котляревського возвела чомусь в гетьмани Укра╖ни. Виправить те, н╕вроку...


Чайковський з тихим теплом у душ╕ згадував сина Адама М╕цкевича Владислава, який твори його перекладав французькою, ╕ тепер т╕ пов╕ст╕ про козаччину гуляють соб╕ на все╓вропейському прив╕лл╕...


Н╕, в╕н не забрехався тод╕ на конгрес╕, коли в╕щував, що той вплив козацький на л╕тературу й духовн╕сть з роками х╕ба набуватиме сили. ╤ так чисто ╕ св╕тло тепер, у при- смерку вже життя, було на душ╕ в Чайковського, як за в╕к- ном у безмежних просторах, вкритих незайманими ╕ на╖вними ще сн╕гами.


С╕чнево╖ ноч╕ в╕н писав до п"ято╖ ранку, а тод╕ несп╕шно зарядив п╕столет ╕ вистр╕лив соб╕ в груди.


Куля, що обминала його довг╕ роки на в╕йн╕, ╕ цього разу обминула серце. Пройшла вона зовс╕м поряд його, аби жев- р╕ло життя до ранку, коли при╖де пол╕ц╕я, аби ще здужав прошепот╕ти два слова: "Життя втомило". ╤ те було прав- дою. В останн╕й час в╕н ходив лише з костуром, а через пор╕г переступити було понад силу, то ж обачно тримався в╕н за шал╕вку - ╕ жовт╕ кола пливли та мерехт╕ли в ста- речих, що часто сльозились, очах.


Поховали Чайковського за його запов╕том поряд з Мо- розовичем, п╕д в╕кном халупи, яку мав ще колись розбуду- вати - довго, з трудом яму копали, аж ╕скри кресали об вмерзлу землю.


За зиму обезлюдн╕ла хатина з солом"яною стр╕хою ще б╕льше п╕д сн╕гом похнюпилася та прис╕ла, протяжно ╕ млосно завивали в╕три у нетоплен╕й печ╕ та комин╕, а жу- равель б╕ля колодязя зовс╕м на б╕к похилився, мов зазирав


на великий шлях, терпляче чекав когось - ╕ не м╕г доче- катися.


От т╕льки, диво-предивне, грядка кв╕ткова, названа ╕ме- нем козака Нечая, мовби й не знала ан╕ лютих мороз╕в, в╕д яких тр╕скалася ╕ кололася кора молодих яблунь, ан╕ заме- т╕лей безпам"ятних, що сл╕п╕ ц╕лу зиму в╕кна мало не до верху було закидала, та грядка якось сама по соб╕ роз- кв╕тла, чудом таких холод╕в перезимували житце й кален- дула, маки ╕ мальви, тюльпани ╕ чорнобривц╕; зголодн╕ла за зиму бджола с╕дала на кв╕тку, ╕ та прогиналася слухняно й пок╕рно за споконв╕чним природним звича╓м; ще здалеку пахла грядка, чи то як сонце п╕д╕б"╓ться ген-ген ополудн╕, або в надвеч╕р"я, як погуляти вийде запаморочлива ма- т╕ола, мовби й сумн╕ву не було в кв╕тника, що людська рука прополе й догляне ту грядку чи нин╕, чи вже у л╕то на- ступне, будуть однаково повертатися за сонцем суцв╕ття в нездоланному ╕ неминучому, нестримному ╕ неспинному плин╕ життя.


Поляк з укра╖нською групою кров╕


К╕лька уваг про М╕хала Чайковського й про "Отамана Чайку" ╤вана Корсака


Поляки-укра╖ноф╕ли мали нещастя потрапити в "б╕лу пляму".


З погляду польсько╖ нац╕онально╖ ╕стор╕╖ вони здавалися марг╕нальними ╕ не вартими уваги; водночас, схоже, вони не належали повн╕стю


до укра╖нського ╕сторичного процесу, принаймн╕ в розум╕нн╕ ╕сторик╕в народницько╖ школи.


╤ван Лисяк-Рудницький.


Франц╕шек Дух╕нський ╕ його вплив на укра╖нську пол╕тичну думку.


Не був би сам собою Чайковський, якби нав╕ть зв╕дси дав спок╕й Парижев╕ ╕ Стамбулу задля головно╖ сво╓╖ справи - справи Польщ╕ й Укра╖ни.


╤ван Корсак. Отаман Чайка.


Почну з╕ спогаду.


Ще 1994 року я прочитав про гурток "укра╖нських сп╕вро- б╕тник╕в" князя Адама Чарторийського, "некоронованого короля польсько╖ ем╕грац╕╖". До того гуртка входили по-про- укра╖нському настро╓н╕ польськ╕ аристократи Франц╕шек Генрик Дух╕нський, ╤пол╕т Терлецький ╕ М╕хал Чайковський. Ця тема видалася мен╕ надзвичайно ц╕кавою для укра╖нських ╕сторичних роман╕в на вз╕р монументального еп╕чного по- лотна б╕лоруса Володимира Короткевича "Колосся п╕д сер- пом тво╖м".


У двотомнику "╤сторичних есе" ╤вана Лисяка-Рудниць-


кого, який мен╕ подарував Петро Яцик у Торонто, докладно


"прописано" драматичний житт╓вий шлях кожного з ц╕╓╖ тр╕йц╕, яка потрапила в "марг╕нальне перехрестя польсько╖, укра╖нсько╖ ╕ рос╕йсько╖ нац╕ональних ╕стор╕й". ╤сторико-по- л╕тичн╕ портрети Лисяка-Рудницького читаються як романи, де поста╓ винятково насичена емп╕рична ╕сторична реаль- н╕сть й концептуальна ориг╕нальн╕сть. Читаючи ╖х, ма╓ш справжню ╕нтелектуальну насолоду, що вельми р╕дко бува╓ при читанн╕ наукових праць.


╤ польська, й укра╖нська ╕сторичн╕ науки донедавна де- монстративно байдуже ставилися до под╕й та людей поль- сько╖ меншини Правобережно╖ Укра╖ни, оск╕льки т╕ сюжети, за словами Лисяка-Рудницького, не вписуються в перспек- тиву обох нац╕ональних ╕стор╕й. "А що ми тепер дедал╕ б╕льше наближа╓мося до територ╕ально╖ концепц╕╖ ╕стор╕╖ Ук- ра╖ни - концепц╕╖, зг╕дно з якою укра╖нська ╕стор╕я охоплю╓ все, що пов"язане з укра╖нською територ╕╓ю, на противагу вузькоетноцентричному п╕дходу, - ця група (польського на- селення. - М.С.) заслугову╓ нашо╖ поновно╖ уваги".


Це надзвичайно ц╕кавий феномен: люди подв╕йно╖ - а по- ╕нколи нав╕ть ╕ потр╕йно╖ - лояльност╕. ╤ в ц╕й лояльност╕ - укра╖ноф╕льськ╕ симпат╕╖ поляк╕в, часто продиктован╕ терито- р╕альним патр╕отизмом, на якому так виразно наголошував В"ячеслав Липинський. Не випадково ж виникла нав╕ть л╕те- ратурна школа, в як╕й поляки намагалися писати мовою ук- ра╖нського простолюддя.


Не ч╕патимемо при ц╕й нагод╕ тему "хлопоман╕в" (В. Ан- тонович, Т. Рильський, ╤. Житецький, Б. Познанський...), що одержали сво╓ наймення з руки папарац╕-шов╕н╕ста Пада- лиц╕. То надзвичайно ц╕кавий матер╕ал, але там головно ма╓ йтися про повернення до свого укра╖нського кореня споль- щено╖ укра╖нсько╖ шляхти. То прив╕д для самост╕йно╖ роз- мови.


Поговоримо про ╕нш╕ житт╓в╕ сюжети й ╕нший час. К╕-


нець в╕с╕мнадцятого й початок дев"ятнадцятого стол╕ття. Та частина Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖, яку ми сьогодн╕ назива╓мо Укра╖- ною, а тод╕ вона пойменовувалася Малорос╕╓ю. В н╕й пом╕ж частини польського населення в╕дбуваються ц╕кав╕, здавалося б, геть неспод╕ван╕ процеси, про як╕ наша ╕стор╕я - особливо та частина ╖╖ автор╕в, яка в╕дзнача╓ться народницькою рито- рикою, - або зовс╕м не зауважу╓, або згаду╓ ╖х вельми глухо й без особливо╖ симпат╕╖.


На значну частину польсько╖ молод╕, яка народилася й ви- росла в Укра╖н╕, в╕дчутно впливала сама епоха з в╕трами романтизму, що гуляли чи не по вс╕й ╢вроп╕. К╕нець в╕с╕м- надцятого й початок дев"ятнадцятого стол╕ть - це час пошуку високих ╕деал╕в, час поривання на котурни, час ви- соких сл╕в та ефектних жест╕в, час розкрилених за спиною плащ╕в та крислатих капелюх╕в, ╕з-п╕д яких палахкот╕ли га- рячковит╕ погляди молодих ╕деал╕ст╕в, що заповзялися метою пере╕накшити св╕т. Це було справд╕ численне плем"я, що мало сво╖х яскравих представник╕в у р╕зних кра╖нах св╕ту: ╕деал╕сти й авантюристи, революц╕онери й ф╕лософи, поети й дуелянти, парано╖ки й соц╕альн╕ аутсайдери, алкогол╕ки й жертви гашишу - вони принесли з собою в той час нову роз- становку сил, нов╕ ориг╕нальн╕ сюжети й пристраст╕.


В. Домонтович писав у б╕ограф╕чному нарис╕ "Ой по╖хав Ревуха та по морю гуляти": "Перша чверть 19 ст. - доба Ро- мантизму. Люди т╕╓╖ доби - люди пози й дов╕льно╖ гри. На оголений прост╕р стола, разом з колодою карт, покладено два п╕столети. Удавано байдужою рукою, пальцями, що не трем- тять, годилося вибрати один з них; не кваплячись, п╕днести його вгору, прикласти холодний отв╕р до скрон╕ й натиснути. Що з того, якщо крапл╕ крови забарвлять б╕ле поле витягне- но╖ з колоди карт виново╖ крал╕?.."


Чи ж не такий романтично п╕днесений, афектований, по- ст╕йно нац╕лений на ексцентричн╕ вчинки граф Мархоцький, котрий створив подиву г╕дну Миньковецьку державу на По-


д╕лл╕? Хоч ╕ м╕н╕атюрну, а таки ж кваз╕державу з багатьма ╖╖ ат- рибутами. Наприк╕нц╕ ХV╤╤╤ стол╕ття в╕н, правитель ц╕╓╖ кар- ликово╖ держави в склад╕ Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖, запроваджу╓ там сво╖ закони, привносячи в тихий плин пров╕нц╕йного життя яскрав╕ рел╕г╕йн╕ свята (незрозум╕ло, яко╖ конфес╕╖), дух енту- з╕азму й поваги до людини. ╤гнат╕й Сцибор-Мархоцький ви- давався багатьом ком╕чною ф╕гурою (певно, саме таким в╕н трохи й був, бо за ним аж забагато всяких ексцентричних еп╕- зод╕в), але, по-перше, в╕н був добрим господарем - саме за його правл╕ння вбоге селище Миньк╕вц╕ перетворилося на за- можне кв╕туче м╕стечко. По-друге, в╕н скасував у сво╖й держав╕ панщину, запровадивши обов"язок селян платити чинш у роз- м╕р╕ трохи б╕льше карбованця за тисячу квадратних сажен╕в земл╕. На нього п╕шли в╕йною вс╕ навколишн╕ пом╕щики: ╖хн╕ кр╕паки заздрили селянам Миньковецько╖ держави й проти- вилися пом╕щицьк╕й свавол╕. ╤ це - теж вплив Миньковецько╖ держави, де Мархоцький заборонив селян називати хлопами, бидлом, хамами, як це було повсюдно нормою. Мархоцький намагався прищепити вс╕м повагу до людини незалежно в╕д ╖╖ соц╕ального статусу. Та ще й з╕брався споруджувати в Минь- к╕вцях ун╕верситет, щоб кожен бажаючий м╕г здобути там ос- в╕ту. Брон╕слав Грищук у сво╓му роман╕-есе "Под╕лля - колиско ╕ доле" докладно виписав десятил╕ття в╕йни, що ╖╖ вели з графом Мархоцьким тод╕шн╕ польськ╕ пом╕щики.


Вража╓ й наводить на роздуми такий факт. Коли Мар- хоцького було черговий раз узято п╕д варту, до ╕мператора Миколи I в Петербург прийшло "всеп╕ддан╕йше прошен╕╓", п╕дписане чи не вс╕ма селянами ╕ м╕щанами Миньковецько╖ держави. Це була справжня сенсац╕я. Владц╕ ╕мпер╕╖ пост╕йно одержували скарги селян на сваволю пом╕щик╕в. А тут - ви- ступ на захист свого пом╕щика. Цар звел╕в в╕дпустити Мар- хоцького з-п╕д варти й провести додаткове розсл╕дування, що, зрештою, довело несправедлив╕сть звинувачень прави- теля Миньковецько╖ держави.


Очевидно, сама епоха романтизму народжувала й форму- вала таких людей, як ╤гнат╕й Мархоцький, який був тод╕ не сам такий у сво╓му род╕. Були й ╕нш╕ романтичн╕ лицар╕, як╕ не т╕льки шокували оточення сво╓ю повед╕нкою, а й праг- нули переробити св╕т, привносили в нього прекрасн╕ ╕де╖.


Несамовитий отаман Ревуха, в╕н же Вацлав Ржевуський, описаний В. Домонтовичем, - теж яскраве уособлення ╕н- див╕да цього часу, враженого романтичною афектац╕╓ю. Все ╓ в цьому житт╕: ексцентрика, екзотика (в╕н араб╕зу╓ гли- бинне под╕льське село, засипа╓ п╕сками плодюч╕ чорноземи, перетворюючи край на пустелю, намага╓ться зробити з ко- зацьких нащадк╕в правдивих беду╖н╕в!), дивовижн╕ од╕се╖ (як гнаний жадобою п╕знати людей на лон╕ природи Рене Ша- тобр╕ан помандрував аж до ╕рокез╕в Америки, так Ржевусь- кий вимандрував арабським св╕том); усе в цьому житт╕ ╓ г╕пербол╕зоване чи й гротескне, але незм╕нно ориг╕нальне. В╕н прагнув примирити, по╓днати, породичати м╕ж собою арабський Сх╕д ╕ Укра╖ну, нав╕ть замахувався створити нову рел╕г╕ю. Його щодал╕ б╕льше зносило до вкра╖нського берега. Поет, художник, мислитель, в╕н натхненно шукав першо- елемент поез╕╖. Романтики проголосили найб╕льшим поетом народ, а найвидатн╕шим поетичним твором - народну п╕сню. Англомовн╕ поети шукали батьк╕вщину поез╕╖ - сл╕- дом за Ос╕яном та Вальтером Скоттом - у Шотланд╕╖, а по- ляки Адам М╕цкевич, Богдан Залеський, Тимко Падура, Северин Гощинський, Ревуха, Одинець - на Укра╖н╕. В цент- р╕ всього була прав╕тчизняна укра╖нська п╕сня й Укра╖на як прав╕тчизна поез╕╖" (В.Домонтович).


Граф Ржевуський-Ревуха, який, окр╕м польсько╖, манд- руючи св╕тами, в╕льно послуговувався французькою, араб- ською, в╕дмовля╓ться в╕д них - тепер в╕н говорить лише укра╖нською. В╕н напродив посл╕довний у сво╖й укра╖н╕зац╕╖ - граф спростачився до р╕вня селянина. А тим, хто надсила╓ йому листи, звертаючися як до графа, в╕дпов╕да╓: "Тутк╕ в


Савраню нема╓ граф╕в Ржевуських... ╢ т╕льки отаман Ре- вуха..." Шляхта звинувачувала його, що в╕н змужич╕в, здича- в╕в. До нього вживали р╕зноман╕тних засоб╕в впливу, його нав╕ть застер╕гав сво╖м рескриптом Микола II, який вимагав, щоб Ржевуський лишався тим, ким його оф╕ц╕йно заф╕ксо- вано в табел╕ про ранги, однак отаман Ревуха визначився раз ╕ назавжди. Нев╕домо, як╕ ще кол╕з╕╖ його п╕дстер╕гали б на його вкра╖нському шляху, якби не раптова смерть. Коли ви- бухнуло польське повстання 1831 року, отаман Ревуха у прос- толюдинському вбранн╕ пов╕в на битву сво╖х козак╕в. У котромусь ╕з бо╖в в╕н тод╕ й загинув.


В"ячеслав Липинський, який присвятив себе служ╕нню укра╖нськ╕й ╕де╖ та вкра╖нськ╕й ╕стор╕╖ ╕ став ╕деологом укра- ╖нського консерватизму та в╕домим пол╕тичним д╕ячем, писав, що поляки на Правобережж╕ Укра╖ни складали три групи. Перша - лоял╕сти чи угодовц╕ - п╕дтримували рос╕й- ський царський трон. Друга - польськ╕ нац╕онал╕сти - мала мету в╕дновити Польську державу в передпод╕лових межах. Третя група - укра╖ноф╕ли, чимало з яких уписали сво╖ ╕мена в укра╖нську ╕стор╕ю та культуру.


Так╕ поляки, котр╕ народились ╕ зросли на Укра╖н╕, раптом ╕з подивом озиралися довкола себе й бачили народ ╕з такою драматичною та геро╖чною ╕стор╕╓ю, бачили сво╓р╕дну куль- туру, чули величний епос, що лунав п╕д рок╕т бандур ╕з уст кобзар╕в (хтось назвав ╖х укра╖нськими Гомерами). Епоха ро- мантизму значно актив╕зувала зац╕кавлення укра╖нською старовиною, захоплення нею, ба нав╕ть щире прагнення по- родичатися з нею. Родовит╕ шляхтич╕ не т╕льки вбиралися в геро╖чн╕ шати козацьких отаман╕в ╕ гетьман╕в, не т╕льки на- бирали соб╕ з укра╖нц╕в во╖нство за запорозьким вз╕рцем, а й зчаста ╕дентиф╕кували себе виклично, як для польського се- редовища.


Феномен "укра╖нсько╖ школи" в польськ╕й л╕тератур╕ - одна з яскравих стор╕нок цього процесу. В╕домий укра╖ноф╕л


╕ письменник М╕хал Грабовський п╕дкреслив один ╕з еп╕зод╕в


"укра╖нсько╖ школи": "Тро╓ наших укра╖нських поет╕в зобра- зили три ц╕лком в╕дм╕нн╕ Укра╖ни. Гощинський - гайда- мацьку Укра╖ну, Залеський - козацьку, а Мальчевський - польську, шляхетську Укра╖ну". Вплив ус╕х цих твор╕в - ╕ не т╕льки цих - на укра╖нську л╕тературу т╕льки почина╓ осмис- люватися. Володимир Гнатюк писав про в╕ршовану пов╕сть


"Кан╕вський замок" Северина Гощинського як про поперед- ника Шевченкових "Гайдамак╕в". Про це ж говорить Григо- р╕й Грабович, наголошуючи на тому, що Шевченков╕


"Гайдамаки" - найважлив╕ша л╕тературна реакц╕я на "Кан╕в- ський замок". А при тому в╕н стверджу╓, що найб╕льший в╕д- гом╕н "Кан╕вського замку" "зокрема й романтичного укра╖ноф╕льства взагал╕ був в╕дчутний у пол╕тичн╕й сфер╕, а точн╕ше - на терен╕ пол╕тично╖ ╕деолог╕╖. ╤╤╕сля невдалого польського повстання 1831 року ем╕грантська пол╕тична ат- мосфера породила ряд см╕ливих ╕ неспод╕ваних пол╕тичних концепц╕й".


╤ в цьому контекст╕ дуже ц╕каво подивитися на вельми ориг╕нальну житт╓ву ╕стор╕ю М╕хала Чайковського. Це справд╕ надзвичайно вдячна "модель" для ╕сторичного рома- н╕ста.


Власне, саме його життя сповнене духом авантурництва й дивовижних, почасти парадоксальних поворот╕в дол╕, - це вже гостросюжетний роман а ля Олександр Дюма. Не випадково ж до ц╕╓╖ постат╕ звертаються польськ╕ автори. Лисяк-Рудницкий згаду╓ "Дивне життя Садика Паш╕" (Садик Паша - це М╕хал Чайковський. - М.С.) Ядв╕ги Худз╕ковсько╖, а також розлогу б╕ограф╕чну студ╕ю авторства Франц╕шека Рав╕та-Гаврон- ського. Чимало написано в Польщ╕ й про л╕тературну творч╕сть Чайковського (незважаючи на сво╓ бурхливе життя, в╕н диву╓ ще й особливою творчою продуктивн╕стю). ╤сторики л╕тера- тури ц╕лком поважно трактують його роман "Вернигора", в якому в╕длунюються под╕╖ гайдамацького повстання 1768 року.


Авторський пафос твору продиктований ╕де╓ю ╓дност╕ укра╖н- ц╕в ╕ поляк╕в для протистояння сп╕льному ворогов╕ - Рос╕й- ськ╕й ╕мпер╕╖. Роман "Гетьман Укра╖ни" - це життя й боротьба ╤вана Виговського, близького Чайковському саме як сп╕в- творця Гадяцько╖ ун╕╖.


Отже, син ки╖вського городничого Стан╕слава й Петро- нелл╕ (в д╕воцтв╕ Глембоцько╖) Чайковських з"явився на св╕т 29 листопада 1804 року в сел╕ Гальчинц╕ поб╕ля Бердичева на Житомирщин╕. Його родич╕ були посвоячен╕ з╕ спадко╓м- цями гетьмана ╤вана Брюховецького. ╤ Чайковський пи- шався цим фактом.


Характерно, що в школ╕ в Бердичев╕, окр╕м традиц╕йного культивування французько╖ мови, манер та в╕йськово╖ п╕дго- товки (такий був ухил школи), панував дух козацько╖ роман- тики. Про це сам Чайковський захоплено розпов╕в у сво╖х спогадах. Не один в╕н вийшов зв╕дти романтичним козако- ф╕лом.


Завершивши навчання, Чайковський ╖де до Варшави, де опиня╓ться в кол╕ найв╕дом╕ших тод╕ польських аристокра- т╕в. Тод╕ ж рос╕йський цар Микола ╤ нада╓ йому статус свого камер-юнкера. Його чека╓ перспективна кар"╓ра при цар- ському двор╕. Однак Чайковський ста╓ в 1831 роц╕ в лави повстанц╕в - в╕н поручник волинсько╖ кавалер╕╖ Кароля Ру- жицького. П╕сля поразки повстання разом ╕з багатьма моло- дими людьми змушений ем╕грувати до Франц╕╖. Почина╓ться довгий пер╕од розлуки з р╕дною землею. Його життя стало нагадувати гостросюжетний роман. Не випадково ж воно й зац╕кавило роман╕ста ╤вана Корсака.


Важливим для зрозум╕ння погляд╕в ╕ переконань Чайков- ського ╓ такий факт. 1835 року п╕д час ╕сторичного конгресу в Париж╕ в╕н виступив ╕з рефератом "Джерела та впливи козаць- ко╖ доби на п╕вноч╕ й сход╕". В╕н стверджував: козаччина - це не т╕льки во╓нна звитяга й переможн╕ батал╕╖ запорозьких лицар╕в, а й особлива культура, в як╕й таке важливе м╕сце по-


с╕дають народна поез╕я та кобзарство. Чайковський також наголошував, що народне живомов"я було основою тод╕ш- ньо╖ укра╖нсько╖ л╕тератури. Водночас ╕з цим промовець на- полягав: польський поет Богдан Залеський поклав початок осп╕вування козаччини й укра╖нсько╖ теми взагал╕ в поль- ськ╕й л╕тератур╕, ╕ це дало в н╕й голосне в╕длуння.


Ця лекц╕я, за словами ╤. Лисяка-Рудницького, да╓ кон- центроване вираження пол╕тично╖ ╕деолог╕╖ Чайковського. Наголошуючи на тому, що Укра╖на - досконале вт╕лення справжнього слов'янського духу, в╕н високо в╕дгуку╓ться про козацьких гетьман╕в - ╕ не т╕льки про Мазепу, який у Польщ╕ не був од╕озною постаттю, а й нав╕ть про Богдана Хмель- ницького, що було вельми ризикованим для поляка, оск╕ль- ки в╕н наражався на гн╕в сп╕вв╕тчизник╕в. Ось слова Чайковського про Хмельницького: "Сво╖м ген╕╓м цей чоло- в╕к заслугову╓ на звання героя козацтва. Але пам"ять про нього заплямувало велике безчестя: в╕н в╕ддав свою батьк╕в- щину московському царев╕, в╕докремивши козак╕в в╕д поля- к╕в, ╖хн╕х брат╕в ╕ природних союзник╕в..."


Чайковський був переконаний, що укра╖нська школа ╓ не т╕льки в польськ╕й, а й нав╕ть у рос╕йськ╕й л╕тератур╕. ╤, як на найяскрав╕шого ╖╖ репрезентанта, вказував на Кондрат╕я Ри- л╓╓ва з його поемою про Андр╕я Войнаровського, з його ц╕- кав╕стю до укра╖нсько╖ ╕стор╕╖.


До реч╕, про л╕тературу. Чайковський був талановитим проза╖ком, майстром ╕сторичного жанру. За св╕дченнями л╕- тературознавц╕в, його творами зачитувалися не менше, ан╕ж романами популярного ╕сторичного роман╕ста Юзефа Кра- шевського. В╕н був письменником у дус╕ Вальтера Скотта - його ц╕кавили передовс╕м не конкретн╕ постат╕ з ╕стор╕╖, а ви- гадан╕ персонаж╕, як писав Микола Рибак, "ви╕деал╕зован╕ ним особи отаман╕в або свав╕льних та в╕дважних юнак╕в", по- в╕нчаних ╕з С╕ччю.


"Козацькими пов╕стями" 1837 року започаткувалася його


л╕тературна б╕ограф╕я. Дивовижно продуктивний, в╕н вида- вав книжку за книжкою. Можливо, найкраще з ним написа- ного - романи "Гетьман Укра╖ни" (про ╤вана Виговського) та "Вернигора" (про гайдамацьке повстання 1768 року); вва- жа╓ться, що саме "Вернигора" також належить до т╕╓╖ лек- тури, яка ╕нсп╕рувала "Гайдамаки" Тараса Шевченка.


Вже коли в польськ╕й л╕тератур╕ з"явився Генрик Сенке- вич, то вс╕ ╕сторичн╕ роман╕сти - а з ними ж, звичайно, й Чайковський - були в╕дсунут╕ на значно скромн╕ш╕ м╕сця в ╕стор╕╖ письменства, вони пом╕тно втратили популярн╕сть, а декого й узагал╕ майже забуто. Чайковський у Польщ╕ в╕до- мий сьогодн╕ переважно ╕сторикам л╕тератури. Але в Укра╖н╕ ц╕каво було б перевидати для юнацтва його романи, в яких прославлено козацький орден.


У Париж╕ М╕хал Чайковський одружився з францужен- кою Леон╕дою ╫абарет, яка народить йому чотирьох д╕тей, активно займа╓ться журнал╕стикою. Зда╓ться, в╕н утрапив саме в ту житт╓ву кол╕ю, з яко╖ вже не зверне до останн╕х сво╖х дн╕в.


Та йому судилося прожити ще одне життя. На той час Париж був центром польсько╖ ем╕грац╕╖. К╕льк╕сть ╖╖ нарос- тала п╕сля невдалого повстання 1831 року. Пров╕дником ем╕г- рац╕╖ став князь Адам Чарторийський. У його просторому дом╕, що мав назву "Готель Лямбер", збиралися найвидатн╕ш╕ представники екзильного поляцтва. До реч╕, в "Готел╕ Лям- берт" була велика б╕бл╕отека й тут тривалий час працював Адам М╕цкевич.


Пол╕тична доктрина Адама Чарторийського полягала в тому, щоб п╕дтримувати визвольний рух ус╕х слов'янських на- род╕в, що перебували в колон╕альн╕й залежност╕. У такий спос╕б, вважав в╕н, з'являться сприятлив╕ обставини для здо- буття незалежност╕ Польщ╕. У г╕потетичних сюжетах Адама Чарторийського кульм╕нац╕йним спалахом ц╕╓╖ боротьби ба- чився пох╕д зах╕дно╓вропейських держав разом ╕з Туреччи-


ною проти Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ - найголовн╕шого ворога Польщ╕.


Чарторийський покладав велик╕ над╕╖ на Чайковського. Осв╕чений, км╕тливий, добре вихований, хоробрий - справжня знах╕дка ╕ для дипломатичних, ╕ для во╓нних справ. А його козакоф╕льство й узагал╕ укра╖нолюбство, через як╕ на Чайковського так зл╕сно косував дехто з оточення Чарторий- ського, бачилися Чарторийському великим козирем у мож- лив╕й визвольн╕й в╕йн╕ - за Чайковським охоче п╕дуть укра╖нськ╕ волонтери, як воно, зрештою, й сталося.


Чарторийський веде дипломатичн╕ ╕нтриги з урядами Франц╕╖, Англ╕╖, Туреччини. Остання пос╕да╓ в його планах чи не першорядне м╕сце - у в╕йнах ╕з Туреччиною Рос╕я за- гарбала турецьк╕ земл╕. Турецький уряд охоче йде на д╕алог ╕з пров╕дником польсько╖ ем╕грац╕╖.


1841 року до Стамбула в╕дряджено М╕хала Чайковського. Оф╕ц╕йна мета його м╕с╕╖ - зовс╕м безневинна: ╕сторичн╕ та етнограф╕чн╕ студ╕╖ серед турецьких слов"ян, яких там дуже багато. Насправд╕ ж ╕сторичний роман╕ст Чайковський - по- л╕тичний агент ╕з надзвичайно серйозними завданнями. В╕н ма╓ бути не т╕льки ╕нформатором про загострення турецько- рос╕йських стосунк╕в, не т╕льки вс╕ма можливими способами актив╕зувати те загострення, а й творити там в╕йськову фор- мац╕ю для майбутн╕х батал╕й.


Так почина╓ться тридцятир╕чний пер╕од б╕ограф╕╖ Чай- ковського в Османськ╕й ╕мпер╕╖. Все це докладно й ц╕каво описано в роман╕ ╤вана Корсака. В╕н, власне, найб╕льше зо- середжу╓ться на турецьких стор╕нках житт╓во╖ ╕стор╕╖ свого дивовижного героя. Турецька од╕ссея Чайковського, отамана Чайки, а згодом - Мегмета Садик Паш╕ - це багато тих еп╕- зод╕в, як╕ Стефан Цвейг називав "зоряними часами людства". Користуючись також Цвейговою образною формулою, Чай- ковського можна зарахувати й до Цвейгових "Буд╕вничих св╕ту". Його см╕лива ╕ яскрава в╕з╕я вимальовувала приваб-


лив╕ для людей довкола нього картини майбутнього, зумов- лювала беззастережну в╕ру в його ╕де╖ й вела за ним людей.


Вербувальна акц╕я пом╕ж задунайських запорожц╕в не за- тяглася - Чайковський швидко створив зразковий козаць- кий корпус. 0снову його склали некрас╕вц╕. Так ╕менували себе нащадки восьмитисячного козацького загону п╕д ору- дою отамана Некраса, як╕ на початку 18 стол╕ття перейшли п╕д оп╕ку кримського хана - васала турецького ╕мператора. Турецький уряд активно сприяв Чайковському в його трудах. Йому в╕рить ╕ майже приязниться до нього (наск╕льки це можливо в пол╕тиц╕ ╕ влад╕) верховний в╕зир Решид Мустафа Паша. Отаман Чайка (так тепер по╕меновують поляка) пос╕- да╓ незвично високе як для чужинця становище у Висок╕й Порт╕. Чайковський - не просто талановитий орган╕затор козацького в╕йська в Туреччин╕. В╕н налагоджу╓ контакти з р╕зними силами, що ведуть боротьбу проти Рос╕╖ (нав╕ть ╕ з Шам╕лем на Кавказ╕). В╕н перебува╓ у пл╕дному контакт╕ з болгарами та румунами. (Не випадково згодом учен╕ писати- муть нав╕ть про вплив Чайковського на нац╕ональне в╕дрод- ження Болгар╕╖ та Румун╕╖; про це говорить у сво╓му досл╕дженн╕ й ╤. Лисяк-Рудницький). Чайковський викло- потав дозв╕л турецького уряду на заснування на Мармуро- вому мор╕ польсько╖ колон╕╖ Адамп╕ль (названо ╖╖ так на честь натхненника й ╕деолога ем╕грац╕╖ Адама Чарторийського). Активними були контакти Чайковського ╕ з балканськими л╕дерами, яких в╕н утягу╓ в сферу свого впливу.


Та головне в планах Отамана Чайки - п╕дняти повстання проти Рос╕╖ безпосередньо в Укра╖н╕, воднораз ╕з цим притяг- нувши на св╕й б╕к донських та кубанських козак╕в. При спа- лас╕ во╓нного конфл╕кту Туреччина - Рос╕я Чайковський планував, що на чол╕ Укра╖ни постане гетьманський уряд. Гетьманом мав бути в╕н. Подальший сценар╕й: очолене ним укра╖нське в╕йсько йде на визволення Польщ╕. Козацька дру- жина, сформована Чайковським у Туреччин╕, викликала


подив ╕ захват ус╕х, хто ╖╖ бачив. Сам М╕р╕м╕ран Паша (козаць- кий гетьман, як називали турки Чайковського) згодом писав у сво╖х спогадах про початки творення козацького в╕йська:


"Коли я побачив тих козак╕в, гордих молодц╕в, зухвалих ╕ правдивих во╓нних чорт╕в, здалося мен╕, що приснилася мен╕ Запорозька С╕ч та остр╕в Хортиця. ╤ в цей момент я пов╕рив, що ср╕бний ангел, а особливо той б╕лий козацький ангел, воскрес ╕ п╕дняв цю козацьку формац╕ю на ноги, щоб пока- зати св╕тов╕, чим саме ╓ т╕ козаки. А коли я ту сотню предста- вив турецькому в╕йськовому м╕н╕стров╕ Мегметов╕ Ал╕ Паш╕, то в╕н з╕ зворушенням довший час не м╕г прийти в себе ╕ за- хоплено вигукнув: "Мен╕ треба не тисячу, а десять тисяч таких козак╕в!" Пот╕м Мегмет умовив султана побачити "те чудо". А коли султан став св╕дком просто шалено╖ бойово╖ вправи козак╕в, в╕н сказав: "Це справд╕ скажен╕ к╕ннотники!" Тод╕ ж султан дозволив Чайковському взяти соб╕ прапор, що належав гетьманов╕ Петров╕ Дорошенку (збер╕гався в╕н у грецькому екумен╕чному патр╕архат╕ в Царгород╕). Автентич- н╕сть його потвердили сво╖ми п╕дписами разом ╕з патр╕архом дванадцять ╓пископ╕в та архи╓пископ╕в, як╕ входили до Свя- т╕шого Синоду. Михайло Рибак опису╓ той прапор, який


"символ╕зу╓ збройне ╓днання християнства з ╕сламом. Ви- шиван╕ емблеми на ньому становили комб╕нац╕ю укра╖н- ських ╕ турецьких державних знак╕в: трираменного сх╕днього хреста ╕ турецького п╕вм╕сяця. Прапор складався з двох р╕з- нокольорових частин р╕вноб╕жно до себе прикр╕плених. Це були поля: одне ср╕бне, на якому ясн╕в православний хрест, а на тл╕ другого, червоного поля, сяяв ср╕бний п╕вм╕сяць ╕с- ламу. Держак прапора зак╕нчувався вгор╕ золотим православ- ним хрестом, опертим на ср╕бному п╕вм╕сяц╕".


За словами ╕сторика, в╕д Дорошенка прапор перейшов до Мазепи, дал╕ - до Орлика. Аж пот╕м, перейшовши к╕ль- кох кошових отаман╕в, прапор опинився в кошового Глад- кого, а дал╕ п╕сля битви за С╕л╕стр╕ю знамено зникло з


козачих рук ╕ незбагненним чином потрапило туди, де воно збер╕галося аж до зустр╕ч╕ з отаманом Чайкою. У Туреччин╕ з Чайковським в╕дбулося дв╕ под╕╖, як╕ мали значення для всього його подальшого життя. Перша - зустр╕ч ╕з по- льською аристократкою, вдовою по рос╕йському вельмож╕ Корсакову Людв╕кою Снядецькою. Чайковський чув ле- генди про ╖хн╓ з Юл╕ушем Словацьким кохання. Тепер же - вона в╕льна. Поряд ╕з ним. Вона була красунею, а Чайков- ський не був байдужим до ж╕ночо╖ краси. Чайковський був видатною людиною, а Снядецька, як ╕ кожна нерядова ж╕нка, мала ╕нту╖тивне в╕дчуття на видатних чолов╕к╕в, ╕ не могла не захопитися ним. Вона не т╕льки стала його само- в╕дданою референткою, а й допомагала Чайковському, мо- б╕л╕зувавши для цього вс╕ сво╖ широк╕ зв"язки. Сучасники згадують, що Снядецька мала не т╕льки виняткову красу, благородн╕ манери, а й напродив твердий характер. А ще - талант пол╕тика. Хоробрий, вольовий, з нападами роман- тично╖ гасконади, почасти невр╕вноважений Чайковський м╕г у пароксизм╕ гн╕ву з╕псувати стосунки там, де псувати ╖х геть невиг╕дно, Снядецька ж - домежно витримана, незво- рушно тактовна, надарована отим незбагненним ж╕ночим майже рентген╕чним баченням людей - була Чайковському в рол╕ пол╕тичного партнера дуже до пари, доповнюючи його вс╕ма тими дорогоц╕нними якостями. Тому здавалося, що для ╖хнього альянсу нема╓ неможливого. Отже, майже виняткова ситуац╕я стосунк╕в чолов╕ка й ж╕нки: ╕ коханц╕, ╕ незам╕нн╕ партнери. В одному з ╖╖ лист╕в ╓ так╕ слова: "Тепер я для нього все. Ж╕нка, друг, пов╕рена ╕ нянька". Очевидно, Чайковський почувався щасливим з того, що доля послала йому Снядецьку. Звичайно ж, у нього було немало заздр╕с- ник╕в - саме через цю ж╕нку - з-пом╕ж чолов╕к╕в, як╕ ба- гато в╕ддали б за те, щоб бути на його м╕сц╕. Згодом зв"язок ╕з Снядецькою ╕нкрим╕нуватимуть йому його недруги з ото- чення Чарторийського, виставляючи Чайковського як


особу аморальну, що при жив╕й дружин╕ в Париж╕ воло- чився за в╕домою вдовою.


Друга под╕я - прийняття ╕сламу. М╕хал Чайковський, ота- ман Чайка, став тепер Мегметом Садиком. Тобто Мегметом Лояльним. В╕днин╕ в╕н був османським службовцем у ранз╕ генерала. Головною причиною переходу католика Чайков- ського в ╕слам стало те, що рос╕йський уряд категорично вимагав у Туреччини його видати. В Рос╕╖ насторожено спо- стер╕гали за бурхливою д╕яльн╕стю отамана Чайки. Й почали ультимативно вимагати видати того, хто, на ╖хню гадку, в╕д- чутно ускладню╓ рос╕йсько-турецьк╕ стосунки. Принаг╕дно додавалося, що Чайковський - бунт╕вник, котрий ще не по- став перед судом за участь у польському повстанн╕. Турецьк╕ закони брали б Чайковського п╕д св╕й захист, якби в╕н був му- сульманином ╕ громадянином Туреччини, а в цьому статус╕ в╕н беззахисний, бо в╕н тут - чужинець. Окр╕м того перех╕д в ╕слам розв"язав би матримон╕альн╕ кол╕з╕╖ Чайковського - католики не мають права на розлучення, а з мусульманина щодо к╕лькох дружин не може бути жодного спиту. Моногам- н╕сть - не для мусульман. Отже, Чайковський - уже мусуль- манин, який не п╕дпада╓ п╕д екстрадиц╕ю, та й проблема з Леон╕дою ╫абарет у такий спос╕б майже перестала ╕снувати. До реч╕, разом ╕з Чайковським прийняла ╕слам ц╕ла група його сп╕вв╕тчизник╕в. Скаж╕мо, один ╕з його соратник╕в - Йосиф Бем - став Мурад Пашею. Тепер англ╕йський амба- садор в ╤нстанбул╕ лорд Рекл╕фф утратив змогу вимагати на основ╕ постанов В╕денського конгресу 1815 року екстрадиц╕╖ цих поляк╕в.


У Кримську в╕йну Чайковський вступив ╕з прекрасно на- вченим та озбро╓ним корпусом. Мовою його в╕йська була ук- ра╖нська, хоч, окр╕м укра╖нських козак╕в, там були й рос╕йськ╕, а також болгари й дезертири з рос╕йсько╖ арм╕╖. Оф╕цери - переважно поляки, учасники повстання 1831 року. Неоднораз показав в╕н себе в боях хоробрим ╕ вм╕лим


командиром. Його корпус блискавично взяв Бухарест. Чай- ковського було призначено його комендантом. Дал╕ козаки здобули Варну, ╤бра╖лу, Рущук. Чайковський мр╕яв, що його в╕йсько нарешт╕ вв╕йде в Укра╖ну, що стане там сигналом до антирос╕йського повстання. В╕домий ╕сторик польсько╖ л╕те- ратури Зигмунт Швейковський писав: "Чайковський завжди вважав себе поляком, але ╕дея незалежно╖ Польщ╕ без сумн╕ву була для нього другорядною справою. У його св╕домост╕ вона нерозривно пов"язана з ╕де╓ю в╕льно╖ Укра╖ни, ╕ без не╖ пов- н╕стю втрачала для нього приваблив╕сть ╕ сенс. Русь Чайков- ський уявляв соб╕ п╕д владою ╕деал╕зовано╖ Польщ╕. Влада, проте, обмежувалася польським королем, який був далеким повелителем для Укра╖ни. Пров╕дною ╕де╓ю Чайковського було воскрес╕ння Запорозько╖ С╕ч╕, старо╖ козацько╖ Укра╖ни, у т╕й сам╕й форм╕ й характер╕, що ╕снували в добу польсько╖ незалежност╕ (тобто за старо╖ Реч╕ Посполито╖). В╕н в╕рив, що стара Укра╖на була вт╕ленням найвищих житт╓вих ╕деал╕в, тому ╖╖ воскрес╕ння вважав справою не локального, а радше ╓вропейського ╕ нав╕ть св╕тового значення... За ц╕╓ю "свя- тою", за ц╕╓ю "божественною" Укра╖ною Чайковський тужив усе сво╓ життя". Але во╓нна програма Франц╕╖ та Британ╕╖ пе- редбачала наступ у Криму. Дунайський фронт, де був з╕ сво╖ми козаками Чайковський, просто згортався. Марними виявилися вс╕ його плани й над╕╖.


Усе, що в╕н робив, п╕шло прахом. Усе - в порожнечу. Вс╕ його пол╕тичн╕ ставки виявилися марними.


╤. Лисяк-Рудницький пише, що польськ╕ ╕сторики "наза- гал оц╕нювали плани Чайковського як химеру, як дивну осо- бисту фантаз╕ю". В╕н також далекий од думки вважати його д╕яльн╕сть зразком реально╖ пол╕тики. Та все ж "т╕ плани, можливо, мали б╕льше п╕дстав, ан╕ж хот╕ли б визнати попе- редн╕ досл╕дники". ╤сторики дискутують: чи реально ╕снувала в тод╕шн╕й Укра╖н╕ база для того визвольного руху, який спо- д╕вався ╕нсп╕рувати сво╓ю появою на чол╕ козацько╖ дружини


Чайковський? Чимало суперечок викликали згадки в ме- муарах Чайковського про те, що буц╕мто в╕н одержав 1853 року якийсь ман╕фест нелегального Ком╕тету Укра╖ни ╕ Бе- сараб╕╖, що був адресований урядов╕ Високо╖ Порти. В тому документ╕ недвозначно йшлося про готовн╕сть ком╕тету п╕д- тримати турецьку ╕нваз╕ю в Укра╖ну та Бесараб╕ю для уне- залежнення в╕д Рос╕╖. Б╕льш╕сть ╕сторик╕в вважа╓, що то - м╕стиф╕кац╕я Чайковського, хоча в╕н називав нав╕ть ╕мена людей, котр╕ п╕дписали ман╕фест. ╤ сам ╤. Лисяк-Рудницький стверджував: т╕ люди - ф╕кц╕я, ╖х н╕коли не ╕снувало в при- род╕. Однак професор Омелян Пр╕цак п╕дтвердив реальн╕сть декого з╕ згаданих д╕яч╕в. Нав╕ть наголосив, що один ╕з них - генерал Даб╕жа - мав мазепинську ор╕╓нтац╕ю, друкував статт╕ в "Киевской старине". А саме генерал-майор, князь Даб╕жа, за словами Чайковського, був головою Ком╕тету Ук- ра╖ни ╕ Бесараб╕╖. Отже, не все тут до к╕нця з"ясовано. Прост╕р лиша╓ться не т╕льки для г╕потез, а й для емп╕рики. Можливо, знайдуться ще як╕сь документи про цей ком╕тет ╕ його еп╕с- толярний контакт ╕з султанською канцеляр╕╓ю.


Чайковський одержу╓ зв╕стку з Парижа: померла його оф╕ц╕йна в католицькому шлюб╕ дружина Леон╕да ╫абарет. Видоросл╕ли його д╕ти в╕д не╖. В╕н ма╓ добр╕ стосунки з ус╕ма. Не зважаючи на те, що екзильне поляцтво звинувачу╓ його в ус╕х смертних гр╕хах, вони не в╕двернулися в╕д нього. Один ╕з син╕в нав╕ть служив у його козацькому корпус╕.


Ситуац╕я Чайковського в польському табор╕ напружена й хистка. Пост╕йних нападок - за спогадами самого Чайков- ського - в╕н зазнав за сво╓ посл╕довне укра╖ноф╕льство, а особливо ж за п╕дтримку проекту автономно╖ козацько╖ геть- мансько╖ держави Укра╖ни як васала Оттомансько╖ Порти. Це було повернення до тих прав ╕ прерогатив, як╕ надавала Туреч- чина гетьманам Петров╕ Дорошенку, ╤ванов╕ Мазеп╕, Пили- пов╕ Орлику. Якщо конфедерац╕ю гетьмансько╖ Укра╖ни й Польщ╕ опоненти Чайковського ще сяк-так приймали ╕


сприймали, то цього - н╕. Категорично. В╕д╕рвати Укра╖ну в╕д Рос╕╖ не для Польщ╕, а для того, щоб в╕ддати ╖╖ п╕д протекторат Порти? Туреччина - сюзерен Укра╖ни? Н╕коли, н╕защо!


Зрештою, чи не в╕д перших його дн╕в у столиц╕ Туреччини п╕шли зл╕сн╕ нашепти на нього князев╕ Чарторийському. За- знав отаман Чайка ╕ найнеймов╕рн╕ших наклеп╕в ╕ найбруд- н╕ших ╕нсинуац╕й. Цим завжди нестримно гр╕шить будь-яке пол╕тичне середовище, а особливо ж - ем╕грац╕я, де сам ╜рунт жорстко╖ конкуренц╕╖ за л╕дерство й за "хл╕бн╕" м╕сця фаворит╕в завжди актив╕зу╓ ось так╕ неблагородн╕ прийоми зведення порахунк╕в. Чайковського нав╕ть мали в╕дсторо- няти в╕д командування корпусом - ст╕льки непростимих гр╕- х╕в нав╕шав на нього родич Чарторийського Володислав Замойський. Добре, що для перев╕рки вс╕х звинувачень ╕з


"Готелю Лямбер" до Туреччини в╕дрядили доброго приятеля Чайковського Адама М╕цкевича, який сво╖м авторитетом оборонив отамана Чайку. До реч╕, поет нав╕ть записався до корпусу Чайковського. Його занесли до ре╓стру журил╕в- сько╖ сотн╕, де командиром був онук отамана Ляха, що про- тягом тридцяти л╕т виконував обов"язки тутешнього кошового.


М╕цкевичу приписують так╕ слова, мовлен╕ п╕сля анал╕зу кол╕з╕╖ Чайковський - Замойський: "В 1831 роц╕ ми боро- лися за дотримання конституц╕╖, але сьогодн╕ треба боротися за Польщу. Вс╕ поляки повинн╕ бути вояками, а вс╕ русини повинн╕ бути, як за час╕в Хмельницького, козаками". Мов- ляв, це справд╕ вт╕лено в реальн╕сть тут, у Туреччин╕, п╕д ору- дою М╕хала Чайковського.


П╕сля нагло╖ смерт╕ М╕цкевича в╕д холери (це сталося в Константинопол╕) отаман Чайка втратив свого посл╕довного оборонця. Йому знову отруювали ╕снування тими ж випро- буваними способами. А п╕сля зак╕нчення Кримсько╖ в╕йни, коли в екзильному польському табор╕ запанувало розчару- вання, Чайковського почали буквально цькувати.


У цей час в╕н втрача╓ Людв╕ку й лиша╓ться в житт╓в╕й рол╕, до яко╖ в╕н не готовий: самотн╕й. Йому - ш╕стдесят два. Його опос╕да╓ депрес╕я. Згодом у сво╖х мемуарах в╕н наводить так╕ подробиц╕: "Князь Адам Чарторийський ╕ гр. Володислав Замойський допрошувалися у французького короля Напо- леона III та англ╕йсько╖ королеви В╕ктор╕╖, щоб питання в╕д- новлення самост╕йност╕ Польщ╕ впровадити на т╕й паризьк╕й конференц╕╖, яка передувала мирному договоров╕ з 1856 року. Але старання ╖хн╕ були безусп╕шн╕..." М╕н╕стром закордонних справ у Наполеона III був поляк Александр Валевський, учасник листопадового повстання 1831 року. Як пише Чай- ковський, коли до Валевського звернулася польська депута- ц╕я з тим самим польським питанням, м╕н╕стр в╕дпов╕в:


"Чайковський зум╕в корогви польську ╕ козацьку поставити поруч себе проти Рос╕╖. Польська аристократ╕я й демократ╕я в╕дреклися тих корогов, а також в╕дреклися Чайковського. Тому в╕н мусив перейняти чисто козацьку назву й прапор. Ваш╕ лег╕они не брали участ╕ ан╕ в одн╕й битв╕, спок╕йно вжи- ваючи в п╕дп╕лл╕ грош╕ коал╕ц╕╖. Натом╕сть Чайковський, якби в╕н зажадав, щоб ми зайнялися козацькою справою на конференц╕ях, мав би до цього б╕льше права, н╕ж ви, панове! А за ваш╕ д╕╖ в т╕й в╕йн╕ Рос╕я ма╓ вас лиш в╕дпов╕дно винаго- родити. А ╕мператор (Наполеон ╤II. - М.С.) уже втомився будити народ, який хоче спати". В╕д себе Чайковський дода╓: ц╕ д╕яч╕ "польську справу занедбали через уро╓ний страх перед православ"ям ╕ перед свободою народу!"


Лег╕он Чайковського було демоб╕л╕зовано, а його самого вповноважили обер╕гати з невеликим загоном п╕вденн╕ кор- дони Туреччини. Але така роль його зовс╕м не ц╕кавила, ос- к╕льки в╕н був створений зовс╕м для ╕ншого. Самотн╕сть кинула Чайковського в об╕йми молодо╖ грекин╕ Терези Теос- кольо, яка почала активно намовляти його повернутися в Рос╕ю. А тут ще й рос╕йський амбасадор у Туреччин╕ Н╕колай ╤гнать╓в, що часто гостював у Теоскольо, щосили аг╕тував


Чайковського: цар амн╕сту╓ його й поверне йому вс╕ ма╓тки, справа боротьби за польську незалежн╕сть, яку в╕н носить у душ╕, - безнад╕йна. Амбасадоров╕ було принципово важли- вим умовити Чайковського - за ним додому могли потяг- тися й ╕нш╕ знев╕рен╕ й розчарован╕ поляки.


Чайковський виразно бачив, що найближчими десятил╕т- тями в ╢вроп╕ неможлива потужна антирос╕йська коал╕ц╕я. В ╢вроп╕ починала дом╕нувати Н╕меччина, посилена альян- сом ╕з Рос╕╓ю. Як стверджу╓ Лисяк-Рудницький, Чайков- ський завжди мав антин╕мецьк╕ настро╖. В Н╕меччин╕ в╕н убачав тотальну тевтонську загрозу слов"янству. Над╕╖ на обо- рону слов"янства в╕д тевтонсько╖ ╕нваз╕╖ Чайковський пов"язував ╕з Рос╕╓ю. Цим також продиктована його пере- оц╕нка ц╕нностей. В╕н згоден просити помилування в Олек- сандра II. Ось такий неспод╕ваний поворот.


Чайковському - ш╕стдесят ш╕сть. Разом ╕з Терезою в╕н прибув до Ки╓ва. Але тутешн╕ поляки ╕гнорують його й п╕д- креслено дистанц╕юються в╕д нього. В╕н пише мемуари. 1877 року розпочина╓ться нова турецько-рос╕йська в╕йна. З Ту- реччини приходить наказ повернутися на в╕йськову службу. В╕н в╕дмовля╓ться. Його позбавляють статусу високооплачу- ваного в╕йськового пенс╕онера. Але в╕н не б╕ду╓. Йому на- дано ф╕нансову п╕дтримку в╕д ╕мператора Олександра II. Теоскольо народжу╓ йому доньку. Хрещеним батьком через свого представника став рос╕йський ╕мператор. Хрестили ди- тину, звичайно, в православн╕м обряд╕. Мусульманин Садик Паша перейшов у православ"я. ╤ це був ще один його непрос- тимий гр╕х перед сп╕вв╕тчизниками.


Життя чолов╕ка похилого в╕ку з молодою дружиною - це щоразу аж надто специф╕чна тема й закручений сюжет ╕з ба- гатьма нев╕домими. Мав перейти через нього й Чайковський. В╕н ще тримався, доки поряд ╕з ним був його в╕дданий ад"ютант Морозович. Але коли того не стало, Чайковський в╕дчув: у нього вже нема╓ сил жити дал╕. ╤ в╕н наклав на себе руки.


За св╕дченнями сучасник╕в, то були величн╕ похорони.


Але в останню дорогу його не проводжав жодний поляк. Сьогодн╕ в це важко пов╕рити, але це - факт.


Мов археолог, що бережно збира╓ матер╕альн╕ сл╕ди дале- кого минулого, склада╓ докупи факти цього вулкан╕чного життя письменник ╤ван Корсак. З реставраторською обереж- н╕стю в╕дновлю╓ духовний образ Чайковського ╕ канву його життя. Да╓ свою лог╕чно обгрунтовану верс╕ю под╕й та вчин- к╕в свого героя. Пропону╓ читачев╕ разом ╕з автором осмис- лювати все, що робив, думав ╕ казав його герой.


Його Чайковський перекону╓ читач╕в у сво╖й достемен- ност╕ - в╕д його ф╕зично╖ подоби й до думок, почутт╕в та на- стро╖в. Автор роману зум╕в також лакон╕чними, але м╕сткими мазками змалювати широкий ╕сторичний контекст. ╤ саме завдяки тому герой поста╓ не в ╕сторико-пол╕тичному ва- куум╕, а в живих зв"язках з╕ сво╖м часом, у напруз╕ характер- них для епохи ╕ його вдач╕ конфл╕кт╕в.


Одне слово, портрет "уписано" в широку панораму. Автор гармон╕йно вр╕вноважу╓ загальне й ╕ндив╕дуально-кон- кретне. Ма╓мо вс╕ п╕дстави для твердження: ╤ван Корсак на- писав справд╕ важливий ╕ художньо повноц╕нний ╕сторичний тв╕р.


Роман про беззаперечно видатну людину з польсько╖ та укра╖нсько╖ ╕стор╕╖.


Про поляка з укра╖нською групою кров╕.


Михайло Слабошпицький


╤ван Корсак


Отаман Чайка


Роман


В╕дпов╕дальна за випуск Л. О. Максименко Художн╓ оформлення ╤.В.Женченко Комп"ютерна верстка В. Ю. Пет╕к Коректор О. Б. Степанюк


П╕дписано до друку 18.05.2010. Формат 84х108/32.


Гарн╕тура Schoolbook. Пап╕р офсетний. Обл.-вид. арк. 7,42. Ум.-друк. арк. 9,8.


ТОВ "Видавниче п╕дпри╓мство"


"Ярослав╕в вал". 01034, м. Ки╖в-34,


вул. Ярослав╕в Вал, 21-е, оф. 57. Тел/факс.+380 44 484 53 78.


Е-ma╕l: lum2003@ukr.net.


Св╕доцтво про внесення суб"╓кта видавничо╖ справи до Державного ре╓стру видавц╕в, вигот╕вник╕в


╕ розповсюджувач╕в видавничо╖ продукц╕╖


╧2971 в╕д 12.09.2007 р.


Видрукувано:


ТОВ "Друкарня "Б╕знеспол╕граф" Ки╖в, вул. В╕скозна, 8. тел. 503 00 45


КНИГИ


видавництва "Ярослав╕в Вал"


Звертатися: 01034, м. Ки╖в-34, вул. Ярослав╕в Вал, 21-╓, оф. 57. Тел. 486-53-78, email: lum2003@ukr.net, сайт yarval.com.ua.


79035, м. Льв╕в вул. Бузкова, 2.


Тел. 245-00-64; 240-52-77, email: knigi@lviv.farlep.net. м. Дн╕пропетровськ, вул. Гоголя, буд. 1, оф. 112. тел. 056 - 377 - 44 - 93, 056- 745-15-47, 050-320-25-17


╤ван Корсак


"Та╓мниця святого Арсен╕я"


Головний персонаж ново╖ книжки знаного укра- ╖нського л╕тератора з Волин╕, лауреата прем╕╖ ╕м. В. Чорновола ╤вана Корсака Арсен╕й Мац╕╓вич (1697- 1772) - представник друго╖ хвил╕ генерац╕╖ укра╖н- ських просв╕тител╕в у Рос╕╖. Син священика з волинсько╖ шляхти. Останн╕й ╕з супротивник╕в цер- ковних реформ Петра I. Член найсвят╕шого Синоду. Митрополит Ростовський упродовж 20-ти рок╕в (для Ростова це "найсв╕тл╕ша доба в його ╕стор╕╖"). Великий пропов╕дник: залишив 217 пропов╕дей. Завзято обороняв права Церкви в╕д втручання дер- жавно╖ влади. Тривала боротьба зак╕нчилась позбав- ленням сану ╕ дов╕чним ув"язненням.


С╕м дн╕в судили митрополита "за превратныя и возмутительныя толкования Св. Писания и за посягательсто на спокойствие подданых". П╕сля першого судилища Ка- терина II в╕дправила його простим ченцем в монастир п╕д Архангельськом. Вдруге в╕ддали п╕д суд вже як пол╕тичного злочинця ("достойный истязания и лишения жизни") - ╕ та ж цариця наказала замурувати його в казематах Ревельсько╖ фортец╕.


Астольф де Кюст╕н


"Правда про Рос╕ю"


Надзвичайно влучно пом╕тив Кюст╕н невпин- ну, в╕чну п╕дозр╕л╕сть москал╕в, як╕ й до цього часу вбачають у кожному чужинц╕ шпигуна: "Диплома- тичний корпус та ╓вропейц╕в взагал╕ цей уряд ╕з в╕- зант╕йським духом й ц╕ла Рос╕я завжди вважали за ворожих заздрих шпигун╕в".


Мирослав Дочинець


"Лис у винограднику"


Роман Мирослава Дочинця про чолов╕ка нез- вичайно╖ дол╕ й ун╕кального хисту, який шука╓ в пров╕нц╕╖ сво╖ загублен╕ сл╕ди, а знаходить сенс життя, нов╕ ц╕нност╕ й нове кохання. Роман чита- ╓ться на одному подиху, залишаючи в╕дчуття по- даровано╖ долею любовно╖ пригоди. Тут ╓ все - шляхетний стиль, тонка дотепн╕сть, призабутий романтизм, детективна ╕нтрига, неп╕дробна чита- бельн╕сть.


Леон╕д Горлач


"Мамай. Мазепа"


Книгу склали ╕сторичн╕ в╕ршован╕ романи, що сво╓р╕дно обрамлюють еп╕чний цикл твор╕в Леон╕- да Горлача. Якщо роман "Мазепа" присвячений геро╖чн╕й ╕ траг╕чн╕й постат╕ укра╖нсько╖ ╕стор╕╖, то


"Мамай" - поетична ╕мпров╕зац╕я про легендар- ного козака характерника, що став символом на- шого безсмертного духу. Якщо в перш╕й робот╕ автор п╕сля достов╕рного вивчення арх╕вних та л╕- тературних джерел вимальову╓ образ гетьмана - патр╕ота Укра╖ни, котрий зазнав краху в боротьб╕ ╕з сильн╕шим супротивником, то в друг╕й зв╕льна тракту╓ образ улюбленця народу, переносячи йо- го з епохи в епоху.


Микола Горбань


"Слово ╕ д╕ло государеве"


Одн╕ з найжахлив╕ших стор╕нок давнього минуло- го малюють справи страшно╖ на всю Рос╕ю XVIII в╕ку Та╓мно╖ Канцеляр╕╖. Що ж таке була Та╓мна Канцеля- р╕я, що вона робила, чому ╖╖ так боялись, як╕ стосунки мала вона до Укра╖ни - на ц╕ та ╕нш╕ питання да╓ в╕д- пов╕дь книга, видана 1930 року, а пот╕м надовго забо-


ронена ╕ забута з бажання 1с9т1ерти з людсько╖ пам'ят╕ знання - сво╓р╕дний обер╕г проти п╕дступу, зради,


смертельно╖ небезпеки.


Михайло Слабошпицький


"Мар╕я Башкирцева"


Це роман про траг╕чну долю талановито╖ художни- ц╕ - Мар╕╖ Башкирцево╖ (1858-1884). ╢ типи людей, про яких кажуть, що вони талановит╕ в усьому, чим би не займалися. До них належала Мар╕я Башкирцева. До- ля в╕дм╕ряла ╖й короткий в╕к - неповн╕ двадцять ш╕сть рок╕в. Але вона встигла дуже багато. ╥╖ полотна сьогодн╕ збер╕гаються в найв╕дом╕ших музеях Франц╕╖, Укра╖ни, Рос╕╖. ╥╖ знаменитий щоденник, ведений французькою, св╕дчить про неабиякий л╕тературний талант авторки.


Михайло Слабошпицький розпов╕да╓ про неорди- нарну людську особист╕сть, про багатьох видатних лю-


дей мистецтва, з якими пощастило сп╕лкуватися геро╖н╕, про хвилюючу, траг╕чну любов Мар╕╖ Башкирцево╖ та французького художника Жюля Басть╓на-Лепажа.


Роман уже витримав к╕лька видань. Його перекладали в р╕зних кра╖нах.


В╕ктор ╢роф╓╓в


"Енциклопед╕я рос╕йсько╖ душ╕"


Роман В╕ктора ╢роф╓╓ва "Енциклопед╕я ро- с╕йсько╖ душ╕" викликав шквал обурення в Рос╕╖. У травн╕ минулого року вимоги притягти В╕ктора ╢роф╓╓ва до суду пролунали ╕з боку багатьох громадських орган╕зац╕й. 19 викладач╕в МГУ звернулися до Мосгордуми з проханням п╕дтримати ╖хню вимогу "заборонити цю книгу В╕ктора ╢роф╓╓ва. За що? В╕дпов╕дь на це запитання отрима╓те, прочитавши роман.


Василь Шкляр


"Чорний ворон"


Роман в╕дтворю╓ одну з найдраматичн╕ших ╕ найб╕льш замовчуваних стор╕нок нашо╖ ╕стор╕╖ - боротьбу укра╖нських повстанц╕в проти окупа- ц╕йно╖ влади в 1920-х роках. Збулося Тарасове пророцтво: пов╕яв новий вогонь ╕з Холодного Яру, ╕ лицар╕ л╕су освятили зброю на московського ката. Найзапекл╕ш╕ з них - залишенц╕ - продовжили боротьбу нав╕ть тод╕, коли в Укра╖н╕ утвердилася диктатура чужинц╕в ╕ не було вже над╕╖ на визволення. Таким був заг╕н отамана Чорного Ворона.