# Завойовник ╢вропи

Иван Феодосеевич Корсак

══"Завойовник ╢вропи"═╤вана Корсака - то роман про те, що завойовувати земл╕ та кра╖ни можна не т╕льки в╕йськами. В книз╕ йдеться про укра╖нського князя Ростислава Михайловича, який породичався з ус╕╓ю ╢вропою, бо вм╕в плести матримон╕альн╕ с╕т╕, в яких опинялися не т╕льки сильн╕ св╕ту цього, а й ц╕л╕ держави.

╤ван Корсак


Завойовник

╢ВРОПИ


Роман


Завойовувати земл╕ та кра╖ни можна не т╕льки в╕йськами. В княж╕ часи вм╕ли плести матримон╕альн╕ с╕т╕, в яких опинялися не лише сильн╕ св╕ту того, а й держави...

В╕домий майстер ╕сторичного роману ╤ван Корсак явив у цьому твор╕ нев╕дом╕ сюжети нашо╖ ╕стор╕╖ ╕ ф╕лософське ╖╖ осмислення.


1


╤ вдарили храмов╕ дзвони, вес╕льний рад╕сний передзв╕н-перегук м╕д╕ лунко╖ поплив над головами тисячного люду, зн╕мався п╕снею благословенною у голубу безк╕нечн╕сть небесну.

Для не╖ той подзв╕н насправд╕ був погребальним.

- В╕нча╓ться раб Божий Ростислав, в╕нча╓ться раба Божа Анна...

Слова, що в╕длунювали п╕д храмовим склеп╕нням, ан╕чог╕с╕нько Анн╕ не значили, смисл ╖х не сприймався ╕ н╕як не вкладався у голов╕, т╕льки передзв╕н все ще не стихав у душ╕ - похоронна мелод╕я по ╖╖ молодих л╕тах, по ╖╖ д╕вочих мр╕ях ╕ мареннях.

Н╕, вона зовс╕м не переймалася шлюбною поз╕рною нер╕вн╕стю: мовляв, Анна, донька уславленого короля угр╕в Бели IV, одного з найповажн╕ших ╓вропейських монарх╕в, виходить за Ростислава, сина князя Михайла Черн╕г╕вського, - шлюбиться з невдахою, який сво╓ в╕дстояти не здатен супроти сус╕дських княз╕в. Мало ч╕пала ╖╖ традиц╕я, коли нав╕ть по Р╕здву Христовому аж року 1243-го молодих парують, мов твар, не за почуттями, а за розсудком, небездоганним здеб╕льшого, малозрозум╕лим та ц╕лком суперечливим, - тут вд╕яти н╕чого, традиц╕я-бо м╕цн╕ша за ц╕ храмов╕ мури. А передзв╕н сьогодн╕ для не╖ був погребальним тому, що дзвони немов сумували та оплакували ╖╖ кохання до ╕ншого, ╖╖ чисте ╕ св╕тле, незгасне н╕коли вже почуття.

Ростислав на в╕нчанн╕ стояв ╕з м╕цно затиснутими вустами, напружено виструнчившись, мов перед в╕йськом, якому збирався наказати негайно вирушити у важкий ╕ небезпечний пох╕д; лише боковим якось зором в╕н пом╕чав, що д╕╓ться на Анниному обличч╕, сплаканому за н╕ч попередню, збл╕длому неприродно, змарн╕лому та осунутому, та ще ловив час в╕д часу коли жал╕слив╕, а коли сп╕вчутлив╕ погляди люду присутнього.

- В╕та╓мо, зичимо... - скоромовкою мимрот╕ли, опустивши оч╕, придворн╕ та в╕дходили посп╕хом вб╕к.

Ростислав Михайлович знав, що донька угорського короля зам╕ж за нього виходила без особливого вистрибу. ╤ не в тому р╕ч, що не вдався зростом чи вродою, н╕, "ладний хлопака", - прицмокувало нишком поштиве ж╕ноцтво при польських княз╕вських дворах. ╤ нав╕ть не тому, що король Бела ╓ чи не наймогутн╕шим ╓вропейським володарем, а Ростиславову д╕дизну в той час нагло топтали татарськ╕ копита ╕ заграви шугали злов╕сно над його землею.

Нелюбом йшов Ростислав мимовол╕, ╕ йому чисто по-людськи було ╖╖ жаль.

Ще, п╕дн╕маючись храмовими сх╕дцями перед в╕нчанням, в╕н легенько стис Аннину руку ╕ докинув у нап╕вголос:

- Можу вам висловити лишень сп╕вчуття... А ви мен╕?

У в╕дпов╕дь т╕льки зблиснув короткий ╕ вельми колючий погляд, погляд малого зв╕ра, загнаного в кут, у безвих╕дь, зв╕рятки, що боронитися в╕дчайдушно буде з останн╕х сил.

З ус╕╓ю пристрастю серця молодого ╕ тремтливого, уяви д╕вочо╖, романтично╖ ╕ бентежно╖, закохалась вона в барона ╤штвана, що став завс╕дником останн╕м часом при двор╕ корол╕вському - в Анни аж холод п╕д н╕гтями брався, досить ╖й бодай поглядом ненароком зустр╕тися з молодим бароном.

Те знав Ростислав Михайлович, шеп╕т-перешпт серед придворного ж╕ноцтва розноситься прудк╕ше тополиного пуху на св╕жому в╕тров╕. В╕н не зважив-таки на т╕ перешепти, не звик-бо лякатися негаданим перепонам: мало яку п╕дн╕жку доля, лукаво всм╕хаючись, здатна п╕дставити, мало як╕ пороги чи перепони траплятися можуть на його шляху; мусить грудьми прокладати соб╕ дорогу, розс╕кати т╕ перепони, як дужий-предужий тур, повноправний господар у волинськ╕й чи галицьк╕й пущ╕, чагарник розс╕ка╓ грудьми з лунким, роздратованим та загрозливим ревом.

Д╕воче захоплення Анни бароном його не вельми також перестрашило, з часом минеться, гадав, як раптова простуда наприк╕нц╕ сиро╖ весни, розв╕╓ться рожевий туман мр╕й ╕ марень д╕вочих, коли запищать в пелюшках немовлята, а тим паче як п╕дникне на ноги шмарката ще д╕твора.

Але вже при в╕нчанн╕ вперше його взяв переляк, раптово, як з н╕кудишньо╖, невелико╖ хмари пада╓ навдивовижу рясний ╕ холодний дощ. Ростислав не м╕г пояснити, чому, надягаючи Анн╕ на палець в╕нчальну обручку, ненароком чомусь упустив ╖╖: дзенькнувши лунко в настал╕й тиш╕, вона котилася храмовою дол╕вкою, зблискувало золото в мерехтливом╕ св╕тл╕ численних св╕чок, багатенько нажаханих очей супроводжувало той шлях обручки, доки к╕лечко, описавши насамк╕нець коло, вляглося пок╕рно б╕ля н╕г такого ж зац╕пен╕лого барона ╤штвана.

╤ охнули мимовол╕ вс╕ присутн╕ у храм╕, подивован╕ таким знаменням негаданим, що здавна ще в╕щувало шлюб нещасливий. Анна пополотн╕ла, затисла щомоц╕ сво╖ кулачки, щоб не впасти на очах велелюддя та б╕льший погов╕р не наробити, а старш╕ ж╕нки хрестилися перелякано, шепчучи молитву пересохлими раптом вустами.

За вес╕льним столом ця напруга, непояснювана ╕ незрозум╕ла тривога чомусь не минали, наречена сид╕ла неприродно прямовисно, мов к╕лка проковтнула: на ╖╖ бл╕дому зац╕пен╕лому обличч╕ год╕ було прочитати якусь думку, х╕ба ╕нколи Ростислав ловив поб╕жний, лякливий ╕ наче злод╕йкуватий погляд Анни у б╕к барона.

Дзвен╕ли бокали, лунали пишномовн╕, кучеряв╕ ╕ закрутист╕ здравиц╕, на як╕ мовчки ╕ стримано в╕н з Анною лише головами кивали; за все вес╕лля молодий з молодою х╕ба к╕лькома словами перекинулися.

Стомлений, роздратований ╕ виснажений в╕д пост╕йно╖ напруги в час вес╕льно╖ церемон╕╖, Ростислав - обачненько сл╕д добирати кожне слово ╕ достойним мав бути кожний жест - д╕яв у першу свою шлюбну н╕ч, як ╕ належить чолов╕ков╕, владно й напористо, можливо, нав╕ть навмисне грубо ╕ безцеремонно. В╕н п╕дгр╕б, як ведм╕дь впольовану жертву, Анну п╕д себе, його стужав╕ле т╕ло з трудом, з опором неабияким, аж рип╕ло, вв╕йшло в ╖╖ лоно, в╕н т╕шився виголодн╕лими очима оголеною, до щему хвилюючою стрункою статурою, в╕н знову ╕ знову пхав, заганяв, заштовхував, аж ногами впираючись, свою стать все дал╕ ╕ дал╕, мружачись чомусь в╕д ут╕хи й блаженства та подивовуючись глибиною цього зовс╕м невеличкого п╕знаного живота, в╕н весь входив у не╖, тонучи у нап╕вбезпам"ятств╕, аж доки не стрясло потужно всього його, в╕д п"ят до мак╕вки, перед очима попливли р╕знобарвн╕ кола - ╕ в╕н обм"як раптово та зсунувся.

Анна лиш скрикнула стиха в перший момент в╕д незнаного дос╕ болю, а дал╕ лежала мовчки, н╕як не в╕дпов╕даючи на ласки його ╕ поц╕лунки, коли в╕н муркот╕в, мов к╕т вдоволений з масними очима; нехай, думала вона, хай буде вже так, якщо судилося ╖й жити ╕з цим чолов╕ком.

Дос╕ на ж╕нок Ростислав дивився здеб╕льшого як на питво чи ╖ст╕вне для во╖на. Вони мали б втамовувати чолов╕чу спрагу, як пересохне в горлянц╕, або дати поживу виголодн╕лому чолов╕чому т╕лов╕ - шмат добре запечено╖ смаженини, що пару╓ ╕ лоскоче н╕здр╕, а коли ту ж╕нку позначила доля вродою, то скидалася вона ще й на смаженину, яка вдало присмачена р╕зними там приправами: ж╕нка ╕сну╓ винятково для во╖на, для його вт╕хи, щоб на битву ступав з твердою душею ╕ вдоволеним т╕лом; ╕ншого ж╕ночого призначення Ростислав до цих п╕р не уявляв, та й ╕нше, гадав, навряд чи потр╕бне.

А як до тями прийшов Ростислав п╕сля першого разу та тр╕шки в╕ддихався, то знову п╕дгр╕б Анну до себе, в╕н зрозум╕в вже тепер, що т╕льки сам захопився собою, пам"ятав лиш про власну пристрасть, мало турбуючись про ж╕нчине почуття: ниньки в╕н д╕яв трохи обачн╕ше, пробував р╕зним робом розворушити ж╕нку; то повертав спиною до себе ╕ знову з натугою входив у не╖, то, поклавши ноги ╖╖ на власн╕ плеч╕, ще глибше заходив у лоно, потопаючи у маленькому ╕ неймов╕рно глибокому живот╕, то, як зовс╕м мала дитина, ссав Аннин╕ груди, в╕д чого вона було сперш здригнулась на мить - видавалося йому, що вже ожила, що прокинулось врешт╕ ╖╖ ж╕ноче начало; але то т╕льки сталося на хистку мить, дал╕ вона так само лежала незрушно, коли товк щомоц╕ ╕ з рвучким нестихним запалом: лежала п╕д ним велика лялька, прекрасна в сво╖й нагот╕, але безживна якась, що на жодну ласку ╕ вит╕вку його чолов╕чу н╕як охоти не мала в╕дпов╕сти таким же запалом чи бодай видим╕стю.

В╕н взяв ╖╖ ще к╕лька раз╕в, доки не обезсил╕в, став просто викрученим, в"яленим ╕ знев╕реним у здатност╕ з ляльки зробити живу ╕ чутт╓ву ж╕нку; нехай, встиг подумати, ще не веч╕р, забуде з плином води у Дуна╖ вона свого барона, звикнеться, а може, й зродиться в н╕й якесь почуття до нього, то ж таки людина жива, не колода, на як╕й пострибав ╕ зл╕з... "А щоб тоб╕ курка на ногу наступила", - вилаявся в╕н на когось, повернувся на б╕к ╕ смачно та голосно захроп╕в.


2


В перш╕ дн╕ по вес╕лл╕ Ростислав Михайлович ╕ вусом не пов╕в на холодну зверхн╕сть та в╕дчужен╕сть Анни: нехай, думав соб╕, риба не без луски, Бог не без милування. Нехай, однаково усе минеться, час не таке ще го╖ть... Зв╕сно, те гостряком таки черконуло його самолюбство та чолов╕чий гонор, але в╕н звик тримати удар, до скрипу стиснувши зуби, витерп╕ти невдачу, втриматися на ногах по нищ╕вн╕й нав╕ть поразц╕. Он у суперництв╕ за такий милий йому Галицький княжий ст╕л куди скулк╕ше д╕сталося - ╕ не розкис же в╕н, не став хлопчаком безпорадним шмаркл╕ обличчям розмазувати.

В╕н так тод╕ посп╕шав, мовби Долю хот╕в наздогнати.

Князь Ростислав Михайлович цього разу не шкодував улюбленого коня - змилена твар прудко ще мчала р╕вниною, але узг╕р"ями, п╕дн╕маючись, все част╕ше сапала ╕ спотикатися почала. Князь ╕з боярами та воями сво╖ми, знесилен╕ втомою, як ╕ ╖хн╕ нещасн╕ кон╕, поверталися додому в Галич з далекого бойового походу в Литву. ╥м-бо сп╕шити конче була потреба: в╕стуни донесли, що поки в литовськ╕й земл╕ вони воювали багат╕ набутки, князь Данило Романович вийшов з Холма ╕ пряму╓ до Галича, де Ростислав Михайлович в╕д батька свого перед тим пос╕в княжий ст╕л. Попри юн╕ л╕та, князь Ростислав розум╕в достеменно, що допустити першим Данила до мур╕в м╕ста не можна н╕як: "╤ч, забажалося Галича, як мерзлого у петр╕вку".

Швидко рухалася, зд╕ймаючи куряву, довга-предовга колона в╕йська, бувал╕ во╖ його не в╕дставали, мов то не в них за спиною неймов╕рно далека дорога ╕ вже котра недоспана н╕ч. Г╕рше було з боярами, не звиклими до таких бойових мандр╕вок, ╕ найсм╕лив╕ш╕ з них вже не вперше просилися перепочинку. Князь т╕льки головою на те крутне ╕ знову пришпорить коня, а к╕нь не мав уже сили надбавити ходи, х╕ба на чергового батога ображено ╕ подивовано озирнеться лиш кра╓м ока: ╕ чого з мене хочуть, мовби казав той док╕рливий погляд, я ж з останньо╖ сили стараюся, не матимуть корист╕ з того, як урешт╕ впаду...

- Гей-гей, додати! - котилося лунко над головами вояк╕в, як т╕льки притишувалося посування вервечки довжелезно╖.

Прудко мчала до Галича княжа дружина, звиваючись зм╕╓ю на вигинах ╕ поворотах дор╕г, та ще прудк╕шими були думки в молод╕й Ростиславов╕й голов╕. Батько його, Михайло Всеволодович, княжив якраз у стольному Ки╓в╕, йому ж дов╕рив ст╕л Галича. Але ж батькове те княж╕ння було вельми непевне, хмарами саранч╕ на земл╕ руськ╕ наповзали орди Батия, г╕рк╕ дими пливли над поруйнованими селами ╕ м╕стами, падали так любовно збудован╕ та оздоблен╕ християнськ╕ храми, ╕ т╕льки Бог м╕г знати, що трапиться завтра у стольному град╕.

А Галич, над╕я ╓, може вистояти проти Батия, та й на пом╕ч сус╕да угра та поляка, як не втратили вони клепку та дал╕ порога власного бачитимуть, спод╕ватися можна.

Зрештою, гадав молодий князь, поступитися Галичем в╕н не повинен ще й тому, що р╕д ╖хн╕й Ольгович╕в ма╓ не менше прав на Велике княж╕ння, ан╕ж Романович╕. Тож його пряма л╕н╕я в╕д Олега Черн╕г╕вського, сина князя Святослава Ярославовича, третього сина Ярослава Володимировича, на долю якого по смерт╕ останнього лишився Черн╕г╕в, - ц╕ Олегович╕ ╕стинно ╓ претендентами Великокняжо╖ влади ╕ не без п╕дстав настирно оспорювали те досто╖нство у нащадк╕в Володимира Мономаха. Син Олега Черн╕г╕вського Всеволод тримав Велике княження з 1139 року по 1146 р╕к, внук же Всеволода Святослав був князем Черн╕г╕вським до 1210 року - деякий час волод╕в в╕н Ки╓вом ╕ по смерт╕ право сво╓ передав Михайлов╕, його, Ростислава, отцев╕, право на Великокняже досто╖нство земл╕ русько╖.

Немов у л╕с╕ предков╕чному, де величними деревами зд╕ймалися постат╕ предк╕в-княз╕в, ╕шов Ростислав, син Михайла, добре знаними стежками, ╕ н╕ разу не заблукав у цьому хитромудрому родосл╕вному лаб╕ринт╕, зате кожного разу виходив на одну й ту ж розстань-думку: у нього, Ростислава Михайловича, на Галич не менше права, ан╕ж в Данила Романовича, як ╕ на Великокняжий ст╕л.

╤ знову пришпорював Ростислав коня, що вже ногами перебирав з останн╕х сил та все част╕ше спотикався, гнав нещасну тварину, нав╕ть не озираючись на во╖нство власне та на невитривалих бояр, що врешт╕ й перепочину перестали просити.

П╕дганяв безупину князь. Але х╕ба за добу переходу до Галича трапилась дивна пригода, що змарнувала щонайменш четвертину денну. Ледве смерклося, як де не взялись вовки, пар з двадцять очей змигнули ╕ засв╕тилися попереду. Захропли схарапуджен╕ кон╕ ╕ стали дибки, стр╕й зламався, сутолока ╕ шарварок зчинилися. Князь наказав у гудки гуд╕ти, у бубни бити, криками голосними зграю лиху в╕дганяти - ╕ таки повт╕кали вовчиська. Та як знову вишикувалися вояки ╕ вже рушили у подальшу путь, та ж сама чи ╕нша зграя раптово з ╕ншого боку з"явилася, нав╕ть без звичного остраху, св╕тячи голодними ╕ жаскими очиськами, п╕дб╕гала зовс╕м близенько. Вдруге харапудилися кон╕ ╕ рвали, аж п╕на лет╕ла, до кров╕ вудила, ламалася пох╕дна колона ╕ наставали безлад та сум"ять. В╕длякуючи л╕сову безконечну тишу, озвалися бубни, гудки загуд╕ли в руках ратник╕в, як╕ спод╕валися в╕д╕гнатись таким же робом, як по першому вовчому напад╕, в╕длуння котилося, спотикалося, перекочувалося н╕чними л╕сами ╕ р╕денькими перел╕сками, страхаючи не звичного дос╕ до звук╕в под╕бних тутешнього зв╕ра. Чомусь не боялися т╕льки вовки, то п╕дб╕гаючи, то в╕дскакуючи, клацаючи хижими пащами ╕ ухиляючись спритно в╕д лучник╕в стр╕л, що навмання посилали ╖х з╕ свистом у тем╕нь.

Такого дива не траплялося н╕ самому князю Ростиславов╕ зустр╕чати дос╕, ан╕ в опов╕дях чути в╕д старших, бувалих у бувальцях ╕ неблизьких переходах вояк╕в. Напасти вовки могли на вершника одинокого, хай нав╕ть на двох чи трьох наважиться зграя, але щоб ст╕льки люду не побоялася перейняти...

Хиж╕ вогники, зникнувши за деревами з одного боку, раптово через якийсь час з"являлися з протилежного, а то й заб╕гали наперед - с╕р╕ т╕н╕, розпластавшись понад землею, при св╕тл╕ тоненького м╕сяця, що заледве вигулькнув край темно-синього неба, ввижалися примарами потойб╕чними. ╤ знову хропли та шарахались кон╕, доки стримати ╖х удавалося та приспоко╖ти, зм╕шувалися вояцьк╕ ряди. Так мало не до св╕танку тривав вовчий супров╕д, ламаючи стр╕й, дратуючи стомлений люд та гайнуючи час.

Вовки пропали так само раптово, як ╕ з"явилися. Щоправда, в останню мить хтось вц╕лив-таки навмання стр╕лою в найближчого зв╕ра, бо почувся бол╕сний звук.

Князь Ростислав отороп╕в на мить, спина похолола, ╕ на ши╖ виступив п╕т: вражений зв╕р озвався не звичним голосом, скавучанням якимось, бодай на собаче схожим, то був зойк, який вирветься з болю х╕ба у людини; князь не пов╕рив би, якби хто йому розказав, але те почув власними вухами. В╕н помилитись не м╕г, бо у ратних двобоях чи в битв╕ найб╕льш╕й гущ╕ не раз довелося чути ╕ в╕д легко╖ рани крик, ╕ передсмертний зойк.

Та н╕коли князев╕ було про те розм╕рковувати, шикувались вояки ╕ продовжили путь. Вс╕м ╓ством князь Ростислав прагнув чимшвидше торкнутися вор╕т Галича, будь-яка ╕нша думка видавалася зайвою, ╕ в╕н в╕дганявся в╕д не╖, як в╕д ранньовесняного комара кусючого чи в╕д набридливо╖ тутешньо╖ мошкари, не м╕г в╕д╕гнати т╕льки прикро╖ згадки про згаяний час через от╕ витребеньки вовч╕, а ще ╕нколи напливав раптовий страх.

Н╕, в╕н не боявся сутички його во╖в з дружиною Данила Галицького, попри л╕та молод╕, ратне д╕ло вже звичне, рубав з дивним споко╓м та байдуж╕стю людськ╕ голови, як на княж╕м двор╕ на об╕д йому п╕вня рубали, в╕н т╕льки страхався у с╕ч╕ опинитись навпроти Данила Романовича. Як же зможе п╕дняти меча князь Данило на нього, сестриного сина, або як в╕н, Ростислав, замахнеться с╕кти з хряскотом голову материному р╕дному братов╕?

Ще в очах Ростислава стояв той останн╕й б╕й, по╓динок недавн╕й: йому дивом вдалося в╕д списа свого супротивника вивернутися та якось ухилитися, спис лише ковзнув щитом. В ту ж мить Ростислав ударив мечем, всю силу вкладаючи, до краплини останньо╖, в той удар з в╕дтяжкою - ще побачити встиг т╕льки погляд свого супротивника. ╤ не ляк, не жахливий б╕ль в╕д удару, бо нав╕ть не встиг той б╕ль зародитися, не кров супротивника, що ц╕вкою пирскнула в обличчя князеве, а вразив чомусь Ростислава погляд: лише подив в очах голови то╖ встиг в╕н побачити, голови, що в╕д т╕ла вже в╕дд╕лялася п╕д безжальним холодним металом, в одну лише мить в╕н уздр╕в той погляд з подивом застиглим та г╕рким докором, що пробився кр╕зь фарбований супротивника кров"ю св╕т.

Невже доля судила, думав князь Ростислав, так само зустр╕тись з Данилом Романовичем, самому в╕д вуя меча бути розрубаним, мов восени капустяна головка для квашення, або, навпаки, п╕дняти меча на брата сво╓╖ матер╕ ╕ зустр╕тися з передсмертним поглядом Данилово╖ голови, що покотиться в куряву, п╕д копита к╕нськ╕?..

Боже, думалося йому, яке неймов╕рне життя ╕ як╕ неймов╕рн╕ обставини, в як╕ ╕нколи втрапить людина за чудернацьким ╕ вта╓ним до пори розписом дол╕: в╕н не повинен, з одного боку, просто так соб╕ втратити княжий ст╕л, ╕ так само немислимо п╕дняти меча на дядька. Нав╕ть судомами жах сковував в╕д одно╖ можливост╕ очима зустр╕тися в смертному двобо╖...

Але й ╕нша думка м╕ць мала не меншу - якби так вже судилося, що в безпам"ятств╕ бою йому випало в╕ч-на-в╕ч з╕ткнутися з дядьком Данилом, його рука ╕з мечем не знала б вагань. Бо в цьому жорстокому св╕т╕ або ти на кон╕, або супротивник, а ти десь п╕д конем рачку╓ш, ст╕каючи власною кров"ю, повза╓ш в порохов╕ ╕ в"язкому брудов╕, копитами стоптаний в шалов╕ бойовища; ╕ нема╓ тут дядька, брата чи батька - ти князь, переможець, володар, тоб╕ ця земля ╕ все навкруги належати мають, або ж ти н╕кчема, невдаха слинявий, об якого знехотя ╕ зневажливо витиратимуть ноги. Те писане ╕ неписане право сильного не тобою творене ╕ тоб╕ зась його касувати; в цьому св╕т╕ в пошан╕ лиш сила. Та сила здеб╕льшого у меч╕, ╕ чим б╕льше мечем здобудеш кра╖в ╕ кра╖н, тим станеш величн╕шим, тим б╕льше племен ╕ народ╕в прийдуть ╕з дарами тоб╕ вельми низенько вклонитися...

- Гей-гей, прудк╕ше! - знову котилося над запиленими ╕ прибитими втомою головами.

╤ ось в╕н, Галич, вже видн╕╓ться кр╕зь хитке мерехт╕ння пов╕тря, горде м╕сто на мальовничих пагорбах Дн╕стра, чи не найб╕льше м╕сто тогочасно╖ ╢вропи за площею, що верст на в╕с╕м простяглося з п╕вноч╕ на п╕вдень та б╕льше десятка верст ╕з сходу на зах╕д, вже й обриси м╕ста видн╕ються ╕ зблискують, сяють куполи Божих храм╕в на сонц╕.

А як вже розр╕зняти вдавалося постат╕ на замкових ст╕нах, то вперше за довгу дорогу князь Ростислав призупинив коня. ╤ холодом нараз взялася його сп╕тн╕ла спина, мовби притулився нею до крижано╖ ст╕ни: його можуть випередити, ╕нше в╕йсько п╕д хоругвами, що злегка похитувалися на в╕тр╕, п╕дходило до м╕ста.

╤ то було не марево, не видиво у розчервон╕лих з безсоння ╕ втоми очах - п╕дходило в╕йсько Данила Романовича, бо в╕стуни князя Данила завчасно у Холм приб╕гли ╕ про пох╕д Ростислава в Литву та ослаблений Галич опов╕ли.

Що д╕яти ма╓ в╕н, дос╕ ще князь Ростислав Галицький? Гарячкова думка металася, мов к╕шка в зачинен╕й палаюч╕й хат╕, та н╕де не знаходилось виходу, - чи прийняти б╕й стомленим во╖нством супроти куди св╕ж╕шо╖ сили, чи в╕дступитися, втратити княжий ст╕л?

...Боже, як мало часу забракло, - смеркалося у душ╕ Ростиславов╕й, - в╕н на м╕зер лише сп╕знився у Галич. Куди ж тепер, як д╕яти ╕ що вчинити? То самогубство було б - ╕ти зараз на приступ з╕ сво╖м вимордуваним неймов╕рно тяжкою дорогою во╖нством.

Стривожен╕ бояри, як╕ нараз наче забули про втому, обступили Ростислава Михайловича.

- ╤ що скажеш тепер нам, княже? Куди йти повелиш? - озвався один, певне, найсм╕лив╕ший.

"Диво в решет╕: д╕рок багацько, а н╕куди вил╕зти", - з серцем подумав князь. Нараз╕ не мав в╕н певно╖ в╕дпов╕д╕ - бо ж, справд╕, куди пролягти його шляхов╕ суджено з ц╕╓╖ земл╕, властиво належно╖ древньому ╖хньому родов╕ Ольгович╕в, чого мусить покинути землю, до яко╖ прир╕с? ╤ хто ж в╕н тепер та кому потр╕бен, шмаркатий невдаха, якого приймуть, зв╕сно, при ╕нших монарших дворах, бо все ж таки князь, але хл╕б подадуть зневажливо, з принизливим жалем, наче в╕дч╕пного, як милостиню жебраков╕, в душ╕ т╕шачись власною зверхн╕стю; в╕н буде просто нахл╕бником, якого, немов приблудне щеня, можна в будь-яку мить копнути за пор╕г на сльоту безпросв╕тню ос╕нню чи на лютий колючий мороз... Йому х╕ба четвертину дня ось забракло, щоб першим у Галич вв╕йти та оборону утвердити.

- Куди ж подамося, княже? - пролунало ще раз скулким ╕ немилосердним ударом.

- В угри... Там пошука╓мо дол╕, - по довг╕й мовчанц╕ сказав молодий князь, неголосно зовс╕м вимовив пересохлими вустами, але його почули ус╕. "Тепер знатимеш, як в один ╕ той же час дв╕ сороки за хв╕ст хапати - ╕ Галич утримати, ╕ в пох╕д на Литву сходити", - вперше дор╕кнув сам соб╕. В╕н не мав ╕ншого вибору, попри бунт душ╕ власно╖: вона опиралася в╕дчайдушно, корчилася з образи та злост╕, аж звивалася у непослухов╕. ╤ все ж знайшов у соб╕ сили ╖╖ упокорити, бо воно ж у житт╕, як трапиться, - коли середа, а коли п"ятниця, бо таки ще не веч╕р, ще позмага╓ться в╕н з примхливою та вигадливою долею власною, в╕н затисне на горлянц╕ ╖╖ сво╖ кр╕пк╕ пальц╕, аж захрипить вона, закашлюючись та задихаючись, в╕н змусить витанцьовувати безсоромну й жорстоку долю т╕льки ним наказане. ╤стинно, ще не веч╕р...

Коли ж п╕д╕йшов Данило Романович п╕д ст╕ни Галича, то в╕дразу в настороженого ╕ готового до оборони люду навпростець поспитав:

- Муж╕-городяни! Допоки терп╕тимете тут прийшлих княз╕в?

Недовго радилися городяни, недовго тривала облога, хоч частина ╕ще вагалася та хиталась у думц╕, як перехожий на кладц╕ хитнеться раптово ╕ непевно для р╕вноваги змахне руками, та ухвалила врешт╕ ц╕лковита б╕льш╕сть: "Се ╓сть державець наш, Богом даний!"

╤ розчинилися широко м╕ськ╕ ворота, ╕ входили в Галич во╖ Данила п╕д прив╕тн╕ ╕ схвальн╕ вигуки. Х╕ба ╓пископ Артем╕й та дв╕рський Григор╕й до останнього ще перечили та лукав╕ п╕дстави шукали, але несила була ╖м проти громади постати. Тамуючи холод в очах та нервово облизуючись, з прикле╓ними ╕ силуваними посм╕шками на лицях, мусили ╕ вони посп╕шити назустр╕ч:

- Прийди, княже Даниле! В╕зьми наш город!

╤ вв╕йшов урочисто в храм Богородиц╕ князь Данило та пос╕в втрачений було батьк╕в ст╕л, ╕ п╕днеслася над Н╕мецькими воротами Галича горда хоругва Данила Романовича. Похилили голови зрадлив╕ бояри, прощення стали просити.

- Зогр╕шили, - казали вони, - князя чужого тримали.

Не та╖в на них серця Данило Романович.

- Матимете мил╕сть мою, т╕льки надал╕ так не чин╕ть, бо г╕рше вам буде.

...Давня ╕ непроста суперечка Ольгович╕в та Романович╕в.

То хмари грозов╕ виступали м╕ж родами князя Данила ╕ черн╕г╕вського князя Михайла Всеволодовича, то випогоджувалося на якийсь час, а раптом знову м╕ж ними зл╕ блискавиц╕ змигували та лунко виляскували ╕ гуркот╕ли. Воював безжально Данило Романович Черн╕г╕в, кам╕ння в п╕втора перестр╕ли у м╕сто кидав таке, що четверо муж╕в заледве були його п╕дняти здатн╕; в╕дтавало з плином часу потрошки кригою вкрите серце, зм╕нювалася ситуац╕я - ╕ гн╕в десь д╕вався, танув, як на озер╕ менша╓ на очах остання крижина напровесн╕ ╕ непом╕тно ста╓ водою.

В землю угорську по втрат╕ Галича стелилася дорога вельми вибо╖ста Ростиславу Михайловичу, сватався в╕н до дочки тамтешнього короля Бели IV, та не посп╕шав король дати згоду, все виглядав, прикладаючи долоню до бр╕в, виг╕дн╕шу пару. Подався було Ростислав у польськ╕ кра╖, до вуя Кондрата, але й там не зазнав гостинност╕. ╤ тод╕ князь Михайло, гординю облишивши, пропону╓ Данилов╕ Романовичу угоду, де зр╕ка╓ться Галича. Добрим кроком сприйняв те Данило, на добро теж не забарився в╕дказати добром:

- Вертайся, княже Михайле, у Ки╖в, дарую тоб╕ там ст╕л, а синов╕ тво╓му Ростиславов╕, на кормл╕ння Лучеськ я в╕ддаю.

Не м╕г не в╕рити князь Данило ╕ брат його Василько послам Михайла Всеволодовича, як╕ прибули передати слова свого володаря:

- Многократ провинилися ми оба перед вами, ╕ многократ я шкоду робив тоб╕. Що я об╕цяв, то того не сповнив... Нин╕ ж клятвою клянуся тоб╕, що н╕коли ото ворожнеч╕ з тобою не буду мати.

╤ в╕ддав князь Данило Михайлу Всеволодовичу його княгиню Олену, яку захопив було Ярослав ╤нгваревич, ╕ яку Данило Романович перебрав до себе та тримав ╖╖ в чест╕.

Як оглядав князь Ростислав Михайлович нов╕ волод╕ння ╕з замкового узвишшя у Лучеську, то р╕зн╕ думки неспод╕ван╕ наб╕гали. Тож яка краса навкруги... Тихоплинна р╕ка огина╓ замок, а за ним луки простор╕, ще дал╕ зелен╕ють предков╕чн╕ л╕си, де бродять рогат╕ лос╕, як добр╕ духи цих незайманих пущ, вищебечу╓ там неполохане птаство, ╕ лунко тури могутн╕ ревуть в час весняного гону... А ще на всеньке життя запав йому в душу цв╕т ╕ запах бузку, що кущами рясн╕в чи не в кожн╕й садиб╕ вздовж вуличок Лучеська; те неабияк його дивувало, у Новгород╕, який ще дитиною незлюбив, в╕н не бачив такого; чудас╕я та й год╕, думав не раз, тут наб╕ги ворож╕, тут ╕нколи хл╕ба браку╓, а люд про кв╕тку чи кущик якийсь клопочеться...

Тож яка краса навкруги, часто око людське зовс╕м нездатне Божу благодать побачити та оц╕нити, жити в мир╕ ╕ злагод╕ з природою предков╕чною - ╕ так само люд пом╕ж собою; натом╕сть ген на завершенн╕ рок╕в тридцятих стол╕ття тринадцятого по Христовому Рождеству чолов╕к на чолов╕ка меча точить. То заздр╕сть ╕ невситим╕сть так╕ живуч╕, ╕ ти сам, Ростиславе, ╖х дос╕ нездатен з себе з╕шкребти, мов гн╕йну проказу, ти за те докоряв соб╕ деколи у душ╕, та все ще не можеш в╕днайти потр╕бну для того силу...

Зустр╕вся якось п╕д замком чолов╕к один дивний, старий-престарий, з виб╕леним довгим волоссям, так л╕тами в╕дб╕лений, як ╕ лляне волокно не в╕дб╕литься на сонц╕ та росах: в╕н ╕шов несп╕шно, чомусь високо п╕дн╕маючи ноги, - тому подивувався сперш Ростислав, доки не втямив, що то сл╕пий т╕льки так може ╕ти.

- Що ж ти, старче, в дорогу вибрався сам, нав╕ть без поводиря? - не стримався князь спитати.

Спинився старий, перев╕в на князя незряч╕ оч╕ сво╖, де зам╕сть з╕ниць б╕льма велик╕ лише видн╕лися.

- Творець дарував людин╕ душею бачити, - повагом мовив старий. - А вона за оч╕ куди з╕рк╕ша.

"Ого, - промайнуло у думц╕ князев╕, - чи не ╓ цей старий нащадком яким древн╕х тутешн╕х волхв╕в? Вони ж бо й затемнення сонця ╕ м╕сяця передр╕кали ╕ наперед знали дол╕ людськ╕".

- В╕н, княже, в╕н, - в╕дказав старий, мовби те Ростислав Михайлович вголос вимовив. - А затемнення, якщо хочеш, то й зараз наступить.

В ту ж мить небо раптово с╕р╕ти стало, зовс╕м як в надвеч╕р"я, птахи, що сонно др╕мали м╕ж г╕ллям, гуртом з дива озвалися, а як впала тем╕нь негадана, протяжно й злов╕сно поблизу скрикнув сич.

В князя аж волосся заворушилося на голов╕, гусячими пухирцями шк╕ра вкривалася, наче щойно оце з води крижано╖ вийшов.

- Знаю б╕льше, - в╕в дал╕ д╕док старечим ╕ деренчливим голосом, звук ╕шов як в╕д дерева, де не зрослося г╕лля, т╕льки треться одне об друге ╕ при найменшому в╕тр╕ скрипить. - Душа твоя вельми слави спрагла, п╕всв╕ту звоювати хот╕ла б... Та матимеш, зрештою, ти п╕всв╕ту, т╕льки не мечем його здобуватимеш. ╤нша доля судилася, та, що в кра╖, де сонце заходить...

╤ знову так само раптово настав звичайн╕с╕нький день, сут╕нки наче в╕тер здмухнув, н╕чн╕ птахи пом╕ж г╕ллям принишкли, а сивий старий почалапав дал╕, високо п╕дн╕маючи ноги, мов кожного разу пор╕г невидимий переступав.

Довго дивився йому всл╕д князь Ростислав... Щоправда, як проказав сл╕пець про душу, що вельми слави спрагла ╕ п╕всв╕ту звоювати хот╕ла б, то неспод╕вано густо почервон╕в чомусь Ростислав Михайлович.

Тим часом, хвиля татарська, заливши Русь, не спинилася ╕ дал╕ котилась невпинно, залила вона вже земл╕ угорськ╕ та польськ╕. А як полягло коло Легниц╕ польське в╕йсько, то злов╕сно скрип╕ли татарськ╕ вози, що везли дивовижн╕ трофе╖, - т╕ вози були вщерть навантажен╕ правими вухами забитих поляк╕в. Не щастило й гоноровому королю Бел╕ IV. Напровесн╕ 1241 року передовий монгольський заг╕н через карпатськ╕ проходи Мункач ╕ Унгвар прорвався ╕ неспод╕вано з"явився п╕д Пештом. Ще ╕нша частина монгольського в╕йська нестримно ╕шла через Молдав╕ю ╕ Трансильван╕ю. На р╕чц╕ Шайо, переправившись н╕ччю, монголи обходять угорський таб╕р, другий заг╕н на чол╕ з Бати╓м ╕ Шибаном захоплю╓ м╕ст, а вже вранц╕ з каменеметальних машин ╕ лук╕в розстр╕люють в╕йсько Бели - ╕ град би так щ╕льно не падав, як падали стр╕ли й кам╕ння на голови корол╕всько╖ рат╕. Угорц╕ б╕жать, переможених добивають усл╕д ╕ на плечах властиво ╖хн╕х вриваються в Пешт - ледве король прихиститися встиг у сус╕ди австр╕йського свого, Фр╕др╕ха Бабенберга.

Щоправда, добрий сус╕да за послугу цю забрав в Бели усю казну, та ще й к╕лька областей прикордонних на додачу.

Аж почорн╕в на лиц╕ король Бела - в казн╕ нав╕ть миш╕ не водяться, у власн╕й кишен╕ д╕рка, - ╕ спод╕ватися нема на кого. На р╕чц╕ Шайо пол╕г в╕д меча монгольського його брат, в╕д зят╕в, княз╕в польських Болеслава Набожного ╕ Болеслава Стидливого, помоч╕ теж не д╕ждався.

Князь Ростислав Михайлович вдруге свата╓ться, просить руки корол╕всько╖ доньки - тепер король Бела не п╕дносить б╕льше долон╕ до бр╕в ╕ не вигляда╓ л╕пшого зятя, задумався глибоко: а чи не варту╓ благословити на шлюб молодят? ╤ врешт╕, по непростих ваганнях, таки благословля╓, бо вельми потр╕бна йому м╕цна чолов╕ча рука.

Ростислав, на поз╕рний погляд, свого добився: в╕н зять могутнього короля ╕ чолов╕к вродливо╖ Анни, в╕д одного доторку до яко╖, до ╖╖ крих╕тних тугих грудей його трясло, мов з крижано╖ ополонки, паруючи, вискочив на колючий водохрещенський мороз ╕ в╕тер. Вона поряд з ним лежала у л╕жку, доступна начебто в будь-яку мить, ╕ водночас була неймов╕рно далеко серцем... ╤ те серце маленьке звоювати йому, напевне, буде складн╕ше, ан╕ж фортец╕ з товстелезними мурами, як╕ дос╕ судилося здобувати. Тут не поможуть каменеметальн╕ машини ╕ запалювальн╕ стр╕ли н╕ до чого, тут як╕сь ╕нш╕ потребуються стр╕ли... ╤ що в╕н ма╓ чинити надал╕ - не сп╕вати ж оп╕вноч╕ серенади п╕д в╕кнами власно╖ ж╕нки, ╕ ногою не тупнути сердито та наказово: покохай мене. Мусить в╕н добре все обм╕зкувати, не зробити жодного необачного кроку, бо просто так на кол╕на стати ╕ благати, жебракувати сл╕зно, як милостиню, щирого почуття - то втратити Анну назавжди.

Ма╓ в╕н добре м╕зками ворушити.


3


У перш╕ часи по одруженню з Ростиславом зовн╕ безтурботне життя Анни не таким вже було безтурботним насправд╕ ╕ аж н╕як не безхмарним: нила ╖╖ душа без упину, сама вона не знаходила соб╕ чомусь м╕сця, тиняючись безц╕льно з кутка у куток, а сонце так пов╕льно котилося до надвеч╕р"я, що дратувало сво╓ю несп╕шн╕стю та вайлуват╕стю.

В не╖ в╕д╕брали щастя, раптово ╕ безповоротно.

╤ хоча зам╕жжя за Ростиславом сталося з батьк╕всько╖ вол╕, яка ц╕ль мала для корол╕вства якусь високу та малозрозум╕лу для не╖, за мовчазно╖ згоди само╖ Анни, - б╕ль в╕д того н╕ на краплину не легшав.

╤штван ╖й часто снився, здеб╕льшого йшли вони поряд але╓ю повз рядок бузку, що розцв╕в то╖ пам"ятно╖ весни вельми рясно, а в╕д пишних китиць, як╕ тихо палахкот╕ли на обважн╕лому г╕лл╕, пливли та ширилися за в╕тром лоск╕тлив╕ та неймов╕рно п"янк╕ пахощ╕, що хвилювали ╕ збурювали ╖х молоду кров; то було торжество весни, торжество пробудження дерева ╕ трави, комахи др╕бно╖ ╕ стол╕тнього дуба, всього св╕ту життя, оновленого ╕ св╕жо вмитого... Анна тепер не могла б╕льше витерп╕ти того весняного бузкового кип╕ння ╕, на превеликий подив та печаль сад╕вника, наказала викорчувати безневинн╕ кущ╕.

Вона сама, ще п╕дл╕тком, п╕дростком зовс╕м незграбним, коли ледве окреслювалися ж╕ноч╕ форми та л╕н╕╖, вигадала ╕ вимр╕яла соб╕ кохання. ╥й приснилося одного разу, як темно-син╕м, мов переджнивне небо, Дуна╓м плив корабель п╕д в╕трилами б╕лими, ось в╕н пристав до берега, ╕ сходить з того в╕трильника засмаглий юнак, чи то принц, чи королевич, ╕ дару╓ ╖й розк╕шну червону троянду.

Пот╕м ще к╕лька раз╕в вона бачила той в╕трильник в нап╕всн╕-нап╕вмаренн╕, стала част╕ше бувати на берез╕ разом ╕з служницями - попри заборону, бо мало як╕ наб╕ги могли трапитися в той непевний час.

╤ сталося диво: до берега одного дня пристав справд╕ б╕лосн╕жний в╕трильник, ╕ сходив по трапу засмаглий юнак...

Щоправда, був то не принц або королевич, був лише барон, якого ╤штваном звали. ╤ не дарував в╕н розк╕шних троянд, зате, св╕тячи рядками таких, як в╕трильник, б╕лосн╕жних зуб╕в, подарував мушлю, таку розк╕шну, що мимовол╕ нав╕ювала спомини про давньогрецьку легенду: запряжена дельф╕нами, слугувала мушля под╕бна за кол╕сницю для Нептуна ╕ Галате╖. Анна прикладала мушлю до вуха ╕ вслуховувалася годинами, як далеке море шумить, п╕няться хвил╕ висок╕, десь там, за хвилями тими, острови та╓мнич╕, св╕т незнаний ╕ неймов╕рно захоплюючий...

Юний барон, який батьков╕ помагав торгувати з далекими землями, при двор╕ став появлятися - в╕н так захоплююче опов╕дав про т╕ кра╖, незнан╕ звича╖, чудернацьких птах╕в ╕ зв╕рину дивовижну. ╤ Анна, яка вже полишала п╕дл╕тковий кокон ╕ ставала тенд╕тним метеликом, непом╕тно для себе захопилася ╕ опов╕дями чудернацькими, ╕ самим бароном, ще менш пом╕тно те почуття переростало в щось б╕льше ╕ кр╕пше.

Коли вона те усв╕домила, то не на жарт перелякалася - вона ж дочка короля, самим народженням вже присуджена королевою стати в як╕йсь кра╖н╕, достойн╕й ╖╖ Угорщини. Не зразу минав переляк, натом╕сть в душ╕ стиха, мов горицв╕т, на св╕т б╕лий народжувалася над╕я: раптом батько скасу╓ той присуд народження, раптом улюблениц╕ сво╖й простить почуття до ╤штвана, таке ж тенд╕тне, як той горицв╕т-Адон╕с... ╥й у дитинств╕ опов╕дали предавню грецьку легенду про Адон╕са, коханого богин╕ краси Афродити. Коли трапилося нещастя ╕ Адон╕с не повернувся ╕з полювання, Афродита довго шукала його, ступаючи босон╕ж гострим кам╕нням та шпичками. А як в╕днайшла вона т╕ло загиблого, то забажала, аби виросли з кров╕ коханого золотист╕ кв╕ти, що ╖х назвали в╕дтод╕ адон╕сами, а ще горицв╕том.

Батькове слово про зам╕жжя з Ростиславом Михайловичем, крем╕нне ╕ незаперечне слово, вразило Анну, як вразити ╕ подивувати може блискавиця у р╕здвяну н╕ч.

Ростислава Анна не стерп╕ла вже з перших дн╕в. Зв╕сно, вона мала виконувати волю батьк╕вську ╕ чемною бути та послуговувати сво╓му чолов╕ков╕. Але вона зле почувалася за одн╕╓╖ лише присутност╕ Ростислава: одяг його, як вертався ╕з лов╕в мисливських чи неблизьких поход╕в, ╖й пахнув не звично в╕тром, а чомусь псиною, непри╓мно Анн╕ було, як в╕н голосно сьорба╓ за столом об╕дн╕м чи, тим паче, як чхне ненароком, - вона аж давилася, затуляючи рота рукою, аби при вс╕х не розсм╕ятися. Ноч╕, як╕ вона мусила проводити з чолов╕ком, були для не╖ сущою мукою: лежала мовчки колодою, доки в╕н гирцав на н╕й, а сама думала, що накаже вранц╕ кухарц╕ зготовити чи як повестися ╖й з кравчинею, яка знову не так замовлення виконала ╕ дорогу матер╕ю з╕псувала. Диву лише давалася, як при тому в них д╕ти народжуються, слава Богу, що дос╕ здоров╕ - ╕ то було найб╕льшою ╕ найтепл╕шою вт╕хою.

Проте вона була ц╕лком безборонною, коли хвилею нездоланною напливав ╕нколи жаль. То був жаль за собою, пекучий ╕ млосний, за л╕тами сво╖ми, спаленими ╕ змарнованими, той жаль породжував, аж лячно сам╕й ставало, кривду на р╕дного батька, що продав ╖╖, неначе нев╕льницю, - хай вже краще продав би десь на ринку в Константинопол╕ чи де╕нде, знала б вона, що рабиня. Тод╕ т╕ло сво╓ в╕ддавала б нелюбу, зц╕пивши губи, бо те належить рабин╕, таку долю судили ╖й неприхильн╕ ╕ немилосердн╕ з╕рки; вона ж так само, як продана ╕ перепродана нев╕льниця, стиска╓ зараз зуби ╕ кулачки, доки Ростислав, на не╖ вил╕зши, не нат╕шиться, не нагирца╓ться, щоб нарешт╕ вдоволено зойкнути та через хвильку байдуже захропти.

В╕дчуття то╖ кривди батьк╕всько╖, як не в╕дганяла його, не вим╕тала з душ╕, з часом ставало т╕льки гостр╕шим та посилювало неприязнь ╕ ненависть до чолов╕ка.

Водночас Анна н╕як не могла вкласти соб╕ в голову, як чолов╕к п╕сля в╕длучення на добрий тиждень може при зустр╕ч╕, опустивши оч╕, мимох╕ть кр╕зь зуби байдуже х╕ба проц╕дити:

- Добридень...

╢дине, що дивувало Анну ╕ насторожувало, - раптов╕сть, з якою на чолов╕ка ота черств╕сть, мов нежить, нападала, бо сперш таки приязним був, тепло в його погляд╕ чулося.

Негаданий холод нав╕ть ображав ╖╖, хоч себе заспокоювала незм╕нно, що мала би ц╕лковито байдужою бути; зб╕гав час, а р╕вчак м╕ж ними н╕як не хот╕в заростати травою примирення ╕ звички.

В думках Анна могла дозволити соб╕ як заманеться висварити чолов╕ка, об╕звати найлайлив╕шим словом, яке т╕льки на пам"ять спливе, з╕гнати всю зл╕сть ╕ завдану, як вважала, кривду. Бо й справд╕: хто в╕н такий? Приблуда з русинських пущ, за якого батько згодився в╕ддати ╖╖ лише з другого разу, невдаха, що д╕дизну свою княз╕вську мусив в╕ддати куди дужчому Данилов╕ Галицькому та ╕ншим князям, мовчазний бормотун, що за столом р╕дко коли два слова зв"яже, та й волоцюга за ж╕ноцтвом, напевне, добрячий - он блима╓ як на ╖╖ подругу Ержебету, мов стр╕ли з лука пуска╓, та губи масн╕ облизу╓, наче в╕д смальцю не встиг ╖х витерти...

Але на людях Анна н╕коли не перечила чолов╕ков╕, те ╖й змалечку вкладали у голову велемудр╕ дв╕рцев╕ корол╕вськ╕ навчител╕, та й витримка природна ставала у пом╕ч. Лише один раз за об╕дом в прилюдд╕ м╕ж ними неспод╕вано к╕т проб╕г. Зайшла мова саме про непрост╕ стосунки чеських та н╕мецьких барон╕в, володар╕в сус╕дсько╖ земл╕ найб╕льших обшир╕в, та можлив╕сть перемовин при непростому переплетенн╕ ╕ суперечност╕ ╖х ╕нтерес╕в.

- Там все таке темне та захаращене, як в рутенських пущах, - всм╕хнулася при тому Анна.

Чолов╕к т╕льки блимнув на не╖ з-п╕д лоба, а згодом ╕з серцем пробурмот╕в:

- Обачн╕ше з рутенськими пущами... В них р╕зний водиться зв╕р.

Анну бурмот╕ння чолов╕кове х╕ба б╕льше п╕д"юдило:

- А ще дос╕ тиня╓ться л╕совик, вовки й ведмед╕ у нього за в╕рних пс╕в. Люд же до пеньк╕в струхляв╕лих молиться, а перел╕сками б╕гають оголен╕ мавки - на пот╕ху тамтешнього чолов╕цтва, - Анн╕ ц╕лком по-дитячому заманулося подратувати ╕ позлити свого чолов╕ка, наперек╕р щось сказати, аби за живе зачепити та скулк╕ше при т╕м допекти.

Ростислав Михайлович, що давно привчив себе не брати до серця ж╕ноч╕ балачки, цього разу не дотримався звички. В╕н т╕льки мовчки зуби стис в╕д того, бо чималенько передумав, якими шляхами йшов його край до ╤стини, як непросто було з язичництва вийти на християнську дорогу, - сивий старець ╕з Лучеська частенько на пам"ять вертався.

- Руський князь Аскольд християнство прийняв року 860-го по Р╕здву Христовому, - врешт╕, тамуючи за русин╕в образу, в╕дказав уп╕вголоса. - Р╕вно того ж року угри у Херсонес╕ вперше слухали пропов╕д╕ Костянтина-Кирила. А ще, кажуть, Кирило з Мефод╕╓м знайшли там ╢вангел╕ю ╕ Псалтир, писан╕ ще коли руськими письменами...


4


Король Бела IV п╕дняв урочисто келих з вином - ╕ враз гам╕рне вес╕льне заст╕лля вгамувалося й стихло.

- Благословляю вас, Романе й Гертрудо, на щасливе життя, - несп╕шно й неголосно мовив король, але його почули нав╕ть за найв╕ддален╕шими столами. - М╕й вес╕льний дарунок, гадаю, припаде вам до серця.

Король перев╕в погляд на молодих, розминувся з╕ спок╕йним Романовим поглядом, кудись в далину нац╕леним, та як зустр╕лися оч╕ його з Гертрудиними, то мов ╕скру викресало, мов меч об меча дзв╕нко вдарився. "Кудкудаче курка п╕д л╕щиною, а яйця несе в кропив╕", - злостилася в думц╕ Гертруда.

"Не в╕рить, - ковтнув г╕ркоту король. - ╤ нехай".

Бела IV таки твердо р╕шився позмагатися за австр╕йський престол. По загибел╕ його господаря попереднього, герцога Фр╕др╕ха II Во╖нственного, на в╕денський трон претендували сестра Фр╕др╕ха Маргарита ╕ плем╕нниця Бели Гертруда, що була зам╕жня за маркграфом Генр╕хом V Баденським. Маркграф, п╕дтриманий Папою Римським ╕ баронами Австр╕╖, в друг╕й половин╕ 1249 року швидко оволод╕в В╕днем ╕ найб╕льшими австр╕йськими м╕стами, став д╕йсним правителем, але в жовтн╕ наступного року раптово вмира╓, полишивши вдов╕ однор╕чного сина...

Зиркаючи виголодн╕лим оком на спорожн╕лий знову престол, король Бела замислив соб╕ к╕лькаходову комб╕нац╕ю. Сперш в╕н бере на д╕л╕ в заручники те однор╕чне маля, тим часом шле до Данила Галицького сп╕шних г╕нц╕в:

- Ожен╕мо твого наступного сина Романа на Гертруд╕...

Ще к╕лька рок╕в перед тим Бела з Данилом стали сватами - дочка Констанц╕я вийшла за сина Лева Даниловича.

╤ ось тепер виграють вес╕льн╕ музики в замку Г╕мберг поблизу В╕дня, т╕шаться пишним столом численн╕ гост╕, виголошують тости й в╕тання молодому подружжю. Король Бела, зв╕сно, знав, чому при його благослов╕нн╕ так зиркнула п╕дозр╕ло ╕ зло Гертруда.

Напередодн╕ вес╕лля учинив король об╕тницю велику Романов╕:

- В╕ддам тоб╕, як утвердимося, вс╕ н╕мецьк╕ земл╕.

Та не йняла в╕ри словам цим Гертруда, п╕дозрюючи у нещирост╕, ╕ по тому, в свою чергу, стиха мовила:

- Перехрест╕ться, Ваша величносте, що правду кажете...

╤ король, повагавшись мить, мов згадував щось призабуте, поклав на себе хреста - широкого ╕ розмашистого.

Бела IV нав╕ть розпорядився придворному писарев╕ трактат спец╕альний скласти, в якому щойно сказану об╕цянку скр╕пив власноручним п╕дписом.

Але доки б╕гали в╕стуни до далекого Холма, доки йшли перемовини, а тод╕ до вес╕лля смажилося та пеклося, не стали довго австр╕йськ╕ барони терп╕ти безвладдя. ╤ обрали вони на в╕денський престол чеського короля Оттокара. Тепер вже стало дво╓ господар╕в одного трону - який же з них визнаний буде в ╓вропейських монарших дворах?

╤ знову, заганяючи безневинних коней, б╕жать до Данила Галицького посли короля Бели, мчать без спочину горами, долами та перел╕сками, т╕льки г╕рку куряву полишаючи за собою:

- Свате Даниле, п╕дсоби землю австр╕йську в╕д Оттокара очистити...

Таки вдалося чимале в╕йсько з╕брати. Данила Галицького багацько сус╕д╕в послухалося, та й в самого стачало во╖в. У наступ на Австр╕ю з заходу рухався князь баварський, руськ╕ ╕ польськ╕ княз╕ завдавали удару з п╕вноч╕, в нарямку на Опаву. Сам Данило Галицький також вирушив з в╕йськом, рат╕ частину в╕в син Лев Данилович, йшли во╖ни Василька Романовича, литовськ╕ княз╕, князь крак╕вський Болеслав Стидливий з князем опольським Владиславом.

Вже пада╓ м╕сто Нассидель, рад╕сно кидаються обн╕мати прибулих во╖н╕в ран╕ше полонен╕ русич╕, яких тут тримали, немов худобину. На волю ╕ мил╕сть переможцям зда╓ться фортеця Фулштейн.

Але Опаву тод╕ не вдалося здобути, як ╕ б╕льш╕сть нам╕ченого не судилося. Нагальн╕ справи змушують повернутися Данила Галицького додому, у Холм. То вже згодом л╕тописець напише, що вертався Данило з честю ╕ славою, бо н╕коли ще русич╕ дос╕ земл╕ чесько╖ не воювали.

А вже в Краков╕ наздогнали Данила посли Папи Римського:

- Прийми, - через придворних просили передати князев╕, - благослов╕ння Папи, корону ╕ сан корол╕вський.

Т╕льки оч╕ круглими стали в посл╕в та роти мимовол╕ вони розкрили, як почули в╕дпов╕дь в╕д Данила:

- Не личить мен╕ бачитися з вами на земл╕ чуж╕й...

Такого поважним послам не траплялося зустр╕чати ще дос╕, бо не один гоноровий ╓вропейський князь добивався роками под╕бно╖ чест╕ ╕ не завжди вона йому судилася. А тут корол╕вська корона сама б╕га╓ за Данилом, в╕н же не вельми ╖╖ надягти охочий...

То вже згодом у Дорогичин╕, на земл╕, в╕двойован╕й в рицар╕в, в╕н таки, вмовлений близькими, прийме корону.

...Весело грали музики у замку Г╕мберг, п╕дпил╕ гост╕, облизуючи масн╕ губи, один за одним виголошували здравиц╕ на честь Романа й Гертруди, а впр╕л╕ слуги, витираючи посп╕хом з лоба п╕т, ледве встигали п╕дносити св╕ж╕ на╖дки та питво. Сп╕вало вес╕льних п╕сень роздобр╕ле й розм"якле вибране товариство, похитуючись в такт древн╕м мелод╕ям.

╤ так само похитувалися на ходу п╕д вагою зал╕зних досп╕х╕в, що стиха подзенькували, ратники короля Оттокара, як╕ з р╕зних стор╕н вже прямували до В╕дня.


5


Дивно якось тепер жилося й велося Анн╕. Ще недавно брала ╖╖ жвава ц╕кав╕сть, як сороку до ср╕бно╖ ложечки, що раптом зблисне на сонц╕, лоск╕тливий ╕нтерес до кожно╖ ново╖ одежини, яку вздр╕╓ на ╕нших ж╕нках, до св╕жих убрань, якими гонорилося ж╕ноцтво посланник╕в до короля з багатьох ╓вропейських монарших двор╕в. Неоч╕кувано та ц╕кав╕сть згасла, як св╕чка на протяз╕, на стр╕мкому подихов╕ злого ╕ неоч╕куваного в╕тру. За столом ненароком Анна, яка дос╕ кривилася в╕д гострого й не любила надлишку сол╕, могла замислено ще досолити пересолене. Вона майже перестала ╖здити до подруг ╕з знатних родин, а то й зовс╕м ц╕л╕с╕нькими днями не виходила з╕ сво╖х поко╖в - якби не умовляння та наполягання запоб╕гливих служниць, то, певне, проходила б всенький день нерозчесаною.

Щось дивне сталося ╕ з чолов╕ком ╖╖, Ростиславом Михайловичем: словом до не╖ за тиждень не обмовиться, сперш такий лаг╕дний та уважний, тепер ходив набурмосений ╕ мармизу все в╕двертав, а здеб╕льшого, геть забувши жону молоду, пропадав соб╕ десь на ловах та полюваннях. Х╕ба для годиться, про людське око, м╕г за об╕дн╕м столом перепитати байдуже, отак через губу:

- Подати?

╤ не долучить чолов╕к б╕льше слова, т╕льки тицьне на страву, що стояла в╕д Анни поодал╕к.

Якийсь час, доки король м╕зкував та зважував, як╕ земл╕ вд╕лити зятев╕ та дочц╕, молод╕ при батьках жили. З нагоди свят чи прибуття поважних парсун з ╕нших монарших двор╕в, влаштовували в палац╕ банкети й забави - ╖х колись Анна не могла дочекатися, видавалося ╖й, що обважн╕ле сонце, навмисне дратуючи, надто пов╕льно вже небом котиться. Розцв╕тала ранньовесняною кв╕ткою Анна, як починалися танц╕, плавно пливла, нечутно ковзали п╕дошви ╖╖ лискучою дол╕вкою, так легко ╕ невагомо, що видавалося - ╕ не торка╓ться зовс╕м вона то╖ дол╕вки, просто летить в╕льною птахою п╕д звуки оркестру, пливе п╕д поглядами чолов╕к╕в, що аж св╕тилися щирим захопленням, ╕ такими ж поглядами молодого ж╕ноцтва, подруг та однол╕тк╕в; коли ж випадало стр╕чатися з очима поколюючими та завидющими, то не мала серця на них, х╕ба всм╕халася тихо ╕ милосердно в душ╕; Анна була тод╕ просто метеликом, що чув музику неба, дихав та жив у т╕й осяйн╕й невагомост╕, в чарах звуку ╕ св╕ту всього.

Зараз ╖й було зовс╕м байдуже, коли той наступний бал ╕ чи буде в╕н взагал╕.

Але черговий банкет ╕ танц╕ настали небавом.

Не п╕ти на забаву Анна, зв╕сно, н╕як не могла.

На подив, чолов╕к для годиться запросив лиш на перший танець ╖╖, надал╕ ж для Ростислава вона немов ╕снувати перестала або стала зайвою, нец╕кавою р╕ччю, на зразок кр╕сла в куточку для престар╕лих дам. Натом╕сть раз по разу став запрошувати Ростислав чи не найближчу подругу ╖╖ Ержебету, яка зам╕ж вийшла недавно за п╕дстаркуватого, але такого заможного володаря земель ╕ л╕с╕в у тутешн╕й окруз╕.

В естампах, танцях, що в ужиток недавно вв╕йшли при корол╕вських дворах, Ростислав з Ержебетою сперш чемно трималися лише м╕зинцями, як того звичай вел╕в, ковзали легко вони, немов по льодов╕, к╕лька крок╕в вперед, а к╕лька назад, стрибки ╕ п╕дскоки в ц╕╓╖ пари виходили так невимушено, мов роками вони перед тим станцьовувалися. Але вже у танц╕ наступному Ростислав не т╕льки м╕зинцем тримав партнершу, в╕н все ближче тулився до не╖, переходячи нав╕ть межу, звича╓м усталену; ось вже переглядуватися нишком стали придворн╕. В Анни аж оч╕ округлились з видива того: не повинен одружений чолов╕к соб╕ таке дозволяти. Не повинен, як би в╕н ╖╖ з причини незнано╖ незлюбив або зненавид╕в, так нехтувати думкою придворного кола: по закутках п╕сля балу неминуче породжуватимуться пересуди та шелест╕тимуть п╕дсм╕шки ╕ перешепти; не вродився ще той, який рота ж╕ноцтву тутешньому зм╕г зав"язати.

- Дозвольте ласкаво! - почула Анна голос барона ╤штвана, почула, мов здалеку, дивлячись повз барона у залу; та зала видавалася ╖й якоюсь розмитою ╕ мерехтливою, немов дивилася вона через шибку, по як╕й струмен╕в рясний дощ.

Анна танцювала з бароном каролу, ╖╖ каролу улюблену, - що вже сотня л╕т х╕ба зб╕гла, як примандрував той танець з французьких зал╕в: танець-п╕сня, танець-хода, ланцюжок, що звива╓ться хвилююче за ведучим. Барон тримав ╖╖ за м╕зинець, такий холодний, мов щойно вона з р╕здвяного морозу; як не силилася Анна, але не здатна була втихомирити тремт╕ння руки, що в╕дразу ж в╕дчув барон.

- Ви хвилю╓тесь, але ви, як н╕коли, прекрасн╕, - стиха мовив до не╖ ╤штван.

Ще не траплялося такого в Анниному житт╕... Немов розд╕лилася ╕стота ╖╖: одна половинка холодом бралася в╕д вже призабуто╖ близькост╕ ╤штвана, а ╕нша противилася, бунтувала ╕ закипати стала в╕д вчиненого Ростиславом, не в менш╕й м╕р╕ той бунт нуртував до Ержебети; ╕ч яка, думала вона про подругу, ╖й зв╕ряла вс╕ д╕воч╕ сво╖ маленьк╕ секрети, д╕лилася найпота╓мн╕шим, наче з сестрою, та й сестр╕ багатенько чого не змогла б опов╕сти... Нехай уже чолов╕к, вс╕ чолов╕ки споконв╕ку були самцями обмеженими ╕ прим╕тивними, п╕внями пришелепкуватими, що ладн╕ погнатися за найближчою куркою, чорна вона чи зозуляста...

Це мордування Аннино╖ душ╕ тривало, мало того, в╕дбувались надал╕ як╕сь незрозум╕л╕ ╕ дивн╕ трапунки: Ростислав продовжував запрошувати Ержебету до танцю, а т╕льки-но вона виходила з ╤штваном, то вже п╕сля першого кругу музика раптом стихала.

Анна заледве до половини забави витримала, а тод╕, пославшись на головний б╕ль, який насправд╕ взявся тихенько видзвонювати-вителенькувати у скронях, покинула залу. Ще, проходячи мимо оркестру, не стрималася поспитати у диригента:

- А чого то у вас так музика обривалася часто?

Той т╕льки очима закл╕пав, мов сльозою хот╕в порошину попалу прогнати, але Анна вже не мала сили дал╕ стримуватися, аж ногою притупнула, мов вередуючи у дитинств╕.

- Не см╕йте перед╕ мною лукавити!

Диригент ще покл╕пав тр╕шки пов╕ками, пом"явся було, а тод╕ й бубухнув:

- Так ваш чолов╕к наказав...

Нав╕ть хороводна карола не змогла б закрутити дужче Анну, зашум╕ло кр╕пше у голов╕, дзв╕ночки у скронях набрали сили, ╕ вона, р╕зко в╕двернувшись в╕д диригента, почалапала обурено п╕д той бол╕сний подзв╕н в свою опочивальню.


6


Життя не збиралося вельми панькатися з Ростиславом Михайловичем. Згадка про батька на якийсь час притлумлювала нав╕ть гризоти душ╕ за Анну.

Щем╕ло серце в князя Михайла Всеволодовича, коли вертався ╕з берег╕в Дунаю у св╕й Черн╕г╕в. В╕дганяв набридливу думку-образу, як в╕дганяють х╕ба капосну осу, що нев╕дь з яко╖ притичини взялася кружляти ╕ дзижчати загрозливо навколо голови, але думка - не оса, руками махаючи, ╖╖ не в╕д╕гнати.

Вертався князь ╕з земл╕ угорсько╖ в╕д свата свого короля Бели IV - ╖здив на перемовини князь Михайло, домовитися хот╕в, як би сп╕льно в╕д татарсько╖ б╕ди боронитися, а ще як би того Данила Романовича, що брався у сил╕, якось пот╕снити.

Гонорово себе поставив сват з незрозум╕лих притичин, чест╕ належно╖ йому не виявив, мовби не мав сам недавно горя великого в╕д наб╕гу монгольського. Одна б╕да самотиною, проте, н╕як ходити не хоче, Ки╖в за час в╕д"╖зду в нього в╕д╕брав Ярослав Всеволодович, тож князев╕ Михайлу т╕льки лишалася одна дорога - у його Черн╕г╕в.

Перепочив був якийсь час тут князь Михайло, душею в╕дтанув по вс╕х тривогах ╕ клопотах: не таке вже й довге його життя, та встиг побувати князем Переяславським, Новгородським, Черн╕г╕вським, Галицьким, Великим князем Ки╖вським ╕ знову Черн╕г╕вським... В цьому м╕ст╕ люди були йому прив╕тн╕ш╕, нав╕ть дерева приязн╕ш╕ ╕ м╕ськ╕ мури тепл╕ш╕.

Та недовго судилося князев╕ скуштувати життя спок╕йн╕шого ╕ менш морочливого - аж тенькнуло серце, коли приб╕г ранку одного гонець: кличуть його в Орду.

Жартувати з цим кочовим набродом, що бурею лихов╕сною носився неймов╕рними обширами, н╕як не випадало, ╖хати треба.

Його вели до намета Батия з такою урочист╕стю, мовби п╕дводили до престола небесного. Той диковинно розмальований ╕ розцяцькований намет, встигли опов╕сти йому, сто╖ть на стовпах, покритих золотими пластинами, що прибит╕ до дерева золотими цвяхами, ╕ зверху та всередин╕ ст╕ни обшит╕ найдорожчими в св╕т╕ тканинами; посередин╕ ж намета розм╕стився дерев"яний трон, обкладений листами ср╕бними ╕ позолоченими, н╕жки трона з чистого ср╕бла, а верх всипаний кам╕нням дорогоц╕нним.

Але не в╕дразу впустили князя Михайла в намет, спершу жерц╕ татарськ╕, за ╖хн╕м давн╕м язичницьким звича╓м, наказали, аби пройшов кр╕зь розкладений перед входом священний вогонь та вклонився ╖хн╕м кумирам.

- Н╕, - мовив твердо князь Михайло Всеволодович, - я можу поклонитися царев╕ вашому, бо небо вручило йому долю держав земних. Але християнин не може кланятися н╕ вогню язичницькому, ан╕ глухим ╕долам.

М╕ж тим, у Михайла Всеволодовича в голов╕ зовс╕м ╕нша думка в╕дчайдушно й безпом╕чно билася, мов налякана птаха у зачинен╕й кл╕тц╕. Йому дов╕рено опов╕ли якось та╓мницю священних татарських вогн╕в: коли людина проходить м╕ж двох величезних багать, то по тому вогню, а ще б╕льш по обличчю п╕дозрюваного досв╕дчен╕ жерц╕ майже безпомильно сказати здатн╕, чи правду мовити ма╓ в╕н, чи лукавство ╕ лжа у нього на мисл╕.

А князев╕ Михайлов╕ було чого остер╕гатися: в╕н уже багато св╕т╕в надивився, в╕н до денця душ╕ був певен, що для русич╕в, для його земл╕, яку одн╕ звуть Руссю, а ╕нш╕ вже Укра╖ною кличуть, н╕як не випада╓ дикунський аз╕йський шлях, його людов╕ сл╕д до держав ╓вропейських тулитися. Бо там наука й осв╕та з колег╕ум╕в та ун╕верситет╕в шириться, там не юрти й намети, а м╕ста кам"ян╕ на очах виростають, ╕ заможн╕ше простолюду несп╕вм╕рно життя. Ще як у Ки╓в╕ княжив Михайло Всеволодович, то настановив митрополитом недавнього ╕гумена Петра. ╤ митрополит Петро при зустр╕ч╕ у Л╕он╕ з Папою ╤нокент╕╓м IV просить помоч╕ в ╓вропейських держав та княз╕вств супроти татар. Папа прихильно ставиться ╕ об╕ця╓ згуртувати якось для доброго д╕ла монарх╕в, та й сам Михайло Всеволодович недавно того ж вимагав в╕д свата угорського Бели. Шкода, що переполоханий сват забоявся, пов╕вся ╕з гостем, немов ╕з чужим.

Михайло Всеволодович був б╕льш н╕ж упевнений, що й без священних вогн╕в та багатодосв╕дчених тих жерц╕в Батий ╜рунтовно об╕знаний ╕ про зустр╕ч╕ з Папою Римським, ╕ про перемовини з володарем угр╕в. А ще випадком почув нап╕вшеп╕т татарського пров╕дника до намету Батия: "Хан-Бату пригада╓ йому тепер вбитих наших посл╕в п╕д Ки╓вом". ╤ то було правдою. Як п╕д╕йшли татари п╕д стольний город ╕ посли ╖хн╕ хитрощами вмовляли киян здати м╕сто, то те лукаве посольство до ноги перебили кияни ╕ трупи геть за ворота викинули. "Що, заробили три вирви у шию, а четверту навздог╕нц╕?" - не м╕г ще якийсь час заспоко╖тись люд.

Князь Михайло п╕дняв голову ╕ глянув на сонце, що ледь пробивалося кр╕зь розшарпан╕ хмари, подивився, як можна дивитись лише востанн╓: коли судилося так, що смерть свою тут ма╓ прийняти, то прийме в╕н г╕дно ╖╖.

Через свого вельможу Батий переказу╓ неодм╕нну умову. Князь або викона╓ ╖х ритуал, або вмре.

Боярин Фед╕р, що супроводжував у небезпечн╕ дороги Михайла Всеволодовича, став переконувати ╕ просити послухатися - в╕н, мовляв, на себе в╕зьме цей гр╕х. Юний онук Борис, що також при д╕дов╕ був, соб╕ уговорював, молив та плакав.

- Не погублю душ╕ сво╓╖, - несхитно на думц╕ одн╕й стояв князь Михайло.

А як обступили черн╕г╕вц╕в Бати╓в╕ охоронц╕ ╕ посипалися на князя Михайла перш╕ удари, то зняв з себе в╕н та в╕дкинув геть княз╕вську свою мант╕ю:

- Забер╕ть славу мирську, спод╕ватимуся на небесну...

Градом густим падали удари за ударами, ц╕лилися насамперед у груди, у серце, ╕ вдавалося князев╕ затамувати б╕ль та не зламатися, б╕ль той нестерпний ╕ немилосердний, бо били охоронц╕ татарськ╕ руками й ногами, топталися по т╕лов╕ обезсиленому, аж поки одни ╕з них, на ╕м"я Доман, не в╕друбав непок╕рному голову.

Коли опов╕ли Бати╓в╕ про ст╕йк╕сть духу княжого, то т╕льки й мовив з-за свого золоченого трону:

- Се був муж великий...

Як докотилася зв╕стка сумна ця до сина Ростислава в далеку угорську землю, то лежав в╕н пол╕ном безмовним три дн╕, а тод╕ п╕шов у храм св╕ч╕ пам"ят╕ ставити.

Мерехт╕ли тихо св╕чки, в╕д пов╕тря поруху легкого полум"я колихалося, ╕ так само мерехт╕ли спроквола думки. В╕н не матиме б╕льше тепер у скрутну хвилину з ким в╕дверто порадитися, почути ╕нколи зар╕зку, але щиру думку, в нього не буде б╕льше на кого спертися ╕ до кого прихилитися в цьому жорстокому ╕ холодному св╕т╕, бо душ╕ чуж╕, видавалося, аж ╕н╕╓м безсердечност╕ й корист╕ вкрит╕. Де долю йому шукати надал╕ - в╕двойовувати батьк╕вський ст╕л, чи, як мовив той старець сл╕пий, волхв╕в давн╕х нащадок, видивлятись ╖╖ у кра╖, де сонце заходить? ╤ ще одна думка раптово замерехт╕ла ╕ колихнулася, в╕д яко╖ в╕н враз почуватися став, наче вчинив щось недостойне: та в╕н же не за батьком, виявля╓ться, зараз шкоду╓, в╕н б╕льше в цю мить шкоду╓ себе. Бо не згаду╓ чомусь свого син╕вського боргу, нав╕ть провин, а вельми в час розлуки останньо╖... Як нечемно пов╕вся тесть Бела ╕з батьком, то забракло мужност╕ в сина тод╕ заступитися, малодушно злякався немилост╕ корол╕всько╖, х╕ба лиш до болю, аж вилиц╕ зсудомило, зуби стис...

Колихалося тихо полум"я св╕чки у тремтяч╕й руц╕ Ростислава Михайловича. Колихалася ╕ мерехт╕ла думка г╕рка: як тепер йому спокутувати син╕вську провину, якими молитвами, якими д╕лами?


7


Тро╓ вершник╕в сп╕шилися п╕д воротами замку, п╕дв"язали пов╕ддя стомлених коней ╕ попросили провести ╖х до Анни. Дво╓ молодих, високих ╕ струнких чолов╕к╕в, а трет╕й уже в л╕тах, з рясно пос╕ченим зморшками обличчям, пос╕р╕лим з пережитого на в╕ку, мов назавше пилом з далеких дор╕г припалим, вс╕ в довгому чернечому одяз╕, в╕дразу при Аннин╕й появ╕ на кол╕на впали:

- Ваша св╕тлосте, таку довгу ╕ трудну путь ми долали сюди... Ми не боялися втоми, бо землею вс╕╓ю довкруж йде поголос про вашу побожн╕сть ╕ добре серце. Нас не лякала негода, бо певн╕ були, що труд наш матиме достойну винагороду. В ус╕ к╕нц╕ св╕ту роз"╖халися брати ордену нашого, а ми сюди прибули просити помоч╕ коштами на новий хрестовий пох╕д.

- Нагодуйте негайно святих отц╕в, подбайте, аби в дорогу ╖м добрий спожиток також поклали, - розпорядилася Анна.

Вона з увагою та щирим пошануванням слухала опов╕дь мандр╕вних ченц╕в, як вкотре збираються у пох╕д за визволення Гробу Господнього разом з рицарями ╕ м╕щанами, селянами ╕ людом купецьким. Але так╕ кошти, про як╕ повели мову монахи, сама вона без чолов╕ка не могла надати. Зв╕сно, Анн╕ не склало б труда попросити у батька, ╕ нав╕ть певна була, що в╕н не в╕дмовить ╖й, як н╕коли ран╕ше не в╕дмовляв, але щось у душ╕ стримувало од того кроку, якась перепона невидима поставала, переступити через яку бракувало сили. Дос╕ Анна н╕ разу не обмовилася, що в ╖хн╕й с╕м"╖ не все так гладенько, як то виглядало для чужого ока, донька не хот╕ла б г╕рчити цим батькове серце, ╕ без того витр╕пане, вистраждане та перетруджене.

На мову про новий пох╕д якраз нагодився Ростислав Михайлович.

- Не може, не повинен б╕льше в руках нев╕рних перебувати Гроб Господн╕й, - говорив несп╕шно старший з ченц╕в, що нагадував Ростиславов╕ великого ворона, втомленого л╕тами. - ╤ в тому найб╕льша правда нашого часу.

- Чия сила, того й правда, - чомусь Ростиславов╕ Михайловичу згадалася давня припов╕дка, що запала у пам'ять ще з Лучеська.

- Що ви цим хот╕ли б сказати? - насторожився ченець, втягуючи голову в плеч╕, справд╕, як ворон, що вагався: клюнути вже незнайому поживу чи ще зачекати.

- В кого сила - в того правда, - повторив неголосно Ростислав Михайлович. - А правда завше на к╕нц╕ меча. Меч╕ м╕цн╕ш╕, ╕ б╕льше ╖х у того, в кого б╕льше грошей. Грош╕, в свою чергу, в того, в кого влада. А вона в╕йною здобува╓ться.

В╕н сказав, а самого поп╕д груди пронизала голкою розпеченою думка, як каяття мимов╕льне: "А сам ти х╕ба л╕пший, х╕ба д╕╓ш по-╕ншому?"

Тепер вс╕ тро╓ гостей у чорному перезирнулися, як невелика зграйка ворон, що зачула близьку небезпеку.

- Я до того веду, - не м╕г дал╕ стриматися вже Ростислав Михайлович, - що в╕йна стала таким же зар╕бком, як у шевця або каменотеса, х╕ба тлуст╕шим. А мовою чи традиц╕╓ю, в╕рою чи церквою люди навчилися прикривати лиш гр╕шне т╕ло власного жлобства. Вс╕ в╕йни без винятку дос╕ велися заради отих нещасних, смердючих грошей.

В╕н справд╕ не м╕г спок╕йно слухати мову про новий хрестовий пох╕д, ╕ не т╕льки тому, що багато знав про кров, вогонь та ╕ншу б╕ду попередн╕х. Ще на св╕т╕ дос╕ живуть т╕, хто пам"ята╓, як п"ятдесят тисяч д╕тей ╕з земель н╕мецьких й французьких рушили в Палестину - б╕льш╕сть тих д╕тлах╕в не витримало ╕ згинуло у дороз╕, а решту у рабство п╕сля полону вс╕х спродали. Не м╕г спок╕йно Ростислав слухати мову насамперед тому, що батько його пок╕йний, Михайло Черн╕г╕вський, зовс╕м, зда╓ться, недавно, року 1245-го, посилав на Л╕онський собор в╕рного соб╕ Петра Акеровича, "арх╕╓пископа руського", просити помоч╕ супроти татар - то був би ╕стинно хрестовий пох╕д, не за нице золото-ср╕бло, а за життя та будучину величезно╖ людност╕. Н╕ душ╕ не одержала помоч╕ Русь...

- Ви сказали таке про новий хрестовий пох╕д? Пох╕д - то зар╕бок? - старший ченець аж голову мимовол╕ закинув назад, мов птах, що заковту╓ вельми грубий шмат корму.

- То ви сказали, - мовив спок╕йно Ростислав Михайлович майже за ╓вангельським текстом.

- Боже, як см╕╓те?! - заломлювала руки нажахана Анна.

- Ще н╕хто в╕д Творця не сховав свою думку - чи гр╕шна вона, чи праведна, - Ростислав Михайлович похилив голову; ╕ не зрозум╕ти було, то примирливо чи винувато.

- Гр╕ху побоявся б! - Анна н╕як не могла до тями д╕йти.

- То лукавити гр╕х.

- Апостоли за Христа життя в╕ддавали...

- За Спасителя - так. Але не за золото ╕ ма╓тн╕сть.

- Покайтеся, доки не п╕зно! - жаль ╕ ненависть до Ростислава дивовижно зм╕шались в ╖╖ душ╕.

В╕д"╖хали тод╕ з порожн╕ми руками ченц╕, Анна ж до п╕вноч╕ молилася. Вона просила Всевишнього простити ╖╖ безталанного чолов╕ка, а ще б╕льше просила не наслати б╕ду на ╖╖ с╕м"ю, на батька, на всю родину, на всю Угорщину ╖╖ улюблену. "Прости йому, Боже, не в╕да╓ ж бо, що каже цей чолов╕к ╕ що творить..."

╤ то було першою молитвою, в як╕й вона згадала Ростислава Михайловича.


8


У нього аж шк╕ра на плечах сверб╕ла, наче не мився хтозна-ск╕льки, - Ростислав не м╕г терп╕ти нав╕ть самих розмов про хрестов╕ походи. В╕н достеменно вважав, що батько його Михайло Всеволодович княжий ст╕л у Ки╓в╕ втратив саме через походи от╕, велемудр╕ муж╕ зах╕дненськ╕, в╕двол╕кши сили, таким робом зрадили Русь, п╕д копита хижого коч╕вника кинули. Мала вт╕ха в╕д того, що кра╖ ╓вропейськ╕ пот╕м сам╕ запалали в╕д смолоскип╕в татарських... А ще, можливо, не позбувся б княз╕вства сам Ростислав у Галич╕, батько п╕дпер би плечем його ст╕л, допоки ходив син за багатою здобиччю... Тод╕ б його зап╕знення не стало таким фатальним.

Щоправда, в╕н ще пробував дв╕ч╕ вернути княжий ст╕л.

Останнього разу зовс╕м незле велося. Ростислав Михайлович у Перемишль в"╖жджав переможцем, гордовито восс╕дав у с╕дл╕ та зверху вниз споглядав на похилен╕ голови похнюплених перемишлян. Поряд з в╕йськом його входили в м╕сто рицар╕ крак╕вського князя Болеслава Стидливого - разом на землю Романович╕в вступили во╖ Ростислава ╕ Болеслава, двох зят╕в, що на дочках короля Бели женилися. Сяяло сонце, зблискувало ╕ вигравало на досп╕хах рицарських, сяяв сам Ростислав - тепер черга за м╕стом найближчим Ярославом.

За вс╕ма правилами науки в╕йськово╖ в╕н готувався штурмувати добре укр╕плений Ярослав. П╕дтягувалася ближче до мур╕в тогочасна артилер╕я, себто каменеметальн╕ машини - пороки, споруджувалися неподал╕к приставн╕ форти, а як спробували було городяни вирватися ╕з залоги та дати п╕д ст╕нами б╕й прибульцям, то враз зазнали поразки - порубан╕ во╖ ще довго лежали непохован╕.

Вздовж шеренг тих союзних в╕йськ, що облягали м╕сто, ╖здив Ростислав упевнено, на стр╕ли нав╕ть не важив, що час в╕д часу лет╕ли з╕ ст╕н Ярослава, а якось гонорово похвалився полякам:

- Якби знав, де Данило з Васильком, сам би до них по╖хав. Десятка во╖в мен╕ б стачило.

А поки йшли приготування, допоки тривала облога, аби надломити дух городян непок╕рних, влаштував Ростислав Михайлович недалеко в╕д мур╕в м╕ських справжн╕с╕нький рицарський турн╕р.

Зл╕тала земля з-п╕д копит коней, яких рицар╕ з м╕сця вскач пускали, мчали вершники один одному навстр╕ч, ц╕лячись у суперника списами, ╕ викрешували ╕скри, схрещуючись, гр╕зн╕ меч╕. Сталося так, що Ростислав Михайлович ╕ сам змушений був стати на герць з во╓водою польським Воршем, з роду древнього Варш╕в, що згодом ╕менуватимуться Варшавськими.

- Ми розкида╓м русич╕в, мов дрова, - якась муха вкусила во╓воду хвалитися. - ╥м воювати х╕ба ╕з зайцями десь п╕д Лучеськом.

Наче вжалило щось Ростислава Михайловича.

- Вибачтеся, во╓водо, - тихо мовив до нього князь, але в голос╕ тому притишеному десь гроза в╕дчувалась в╕ддалена. - В мого роду права ╕ на Галич, ╕ на Лучеськ, у кра╖ х╕ба найдревн╕ший...

- ╤ не подумаю, - одказав легковажно Ворш.

По╓динок став неминучим.

Ростислав Михайлович лише посм╕хнувся подумки, оглядаючи закутого в крицю з н╕г до мак╕вки неповороткого во╓воду: довга кольчужна сорочка ╕з такими ж довгими рукавами, в кольчужних панчохах ╕з злегка випуклими накол╕нниками, з куполовидим норманським шоломом - во╓вода нагадав чомусь Ростиславов╕ великого рака, незграбно на коня посадженого. "Ти ба, куражиться, як голий на ╖жаков╕", - злостився подумки Ростислав.

З╕рвалися кон╕ ускач, все ближча╓ во╓вода, який щитом сво╖м з червленими ╕ золотими смугами прикрива╓ться, спис Ростислава вдаря╓ться у той щит ╕, мов об л╕д, раптом ковза╓. Знову навстр╕ч один одному мчать, стеляться мало не по земл╕ розгаряч╕л╕ кон╕ суперник╕в, глухий удар списа Ворша у його кольчугу - ╕ не втриму╓ться Ростислав у с╕дл╕, спершу пада╓ к╕нь, а тод╕ й сам вершник стр╕мко з с╕дла вил╕та╓ ╕ боляче б"╓ться об землю.

Нав╕ть несила п╕двестися, з пом╕ччю якось встав, б╕ль неймов╕рний, аж жовт╕ кола в очах пливуть.

- Плече у вас вивихнуте, - чу╓ голос бувалого рицаря.

Попри б╕ль ╕ прикру невдачу у по╓динков╕, душа князя рад╕стю засв╕тилася: тепер в╕н напевне не зможе п╕дняти меча на р╕дного дядька...

А тим часом князь Данило з братом Васильком в╕йсько сво╓ ладнали сп╕шно, ще й до Кондрата Мазовецького та М╕ндовга, князя литовського, б╕гти послам за пом╕ччю наказали. ╤ перейшли ╖хн╕ во╖ р╕ку Сян, ╕ до бою в л╕н╕ю вишикувалися. Перед тим же знамення раптово явилося: налет╕ла негадано орл╕в та ворон неймов╕рна сила, клекотали злов╕сно орли, вороняччя натужно кричало, всеньке небо покрило птаство, сонце собою заступивши; ширяло воно й кружляло, ╕ в╕д крику його в╕щунського мерзла кров нав╕ть в найхоробр╕шого - зроду-в╕ку не було дива схожого, не спадало на пам'ять под╕бне нав╕ть воям, чи╖ голови предавно сивиною взялися. Рег╕т старця ╕з Лучеська чувся князев╕ Ростиславов╕ чомусь в тому клекот╕ птаства, голосний ╕ знущальний, нестримний рег╕т.

Сво╖х угр╕в й поляк╕в Ростислав Михайлович, сидячи боком в с╕дл╕ та в╕д болю кривлячись, виводить супроти, ╕ угри першими рвуться на середину, на ополчення князя Василька. Дзвенять меч╕ 17 серпня 1245 року, ламаються списи, розб╕йниками н╕чними висвистують стр╕ли: тиснуть угри, непросто вистояти ополченню, менш вправному в╕д рицар╕в, що пройшли оружно багатьма полями ╢вропи. ╤ вже во╓вода угорський Ф╕ля, високо тримаючи свою хоругву, всм╕ха╓ться вт╕шено:

- Руси на битву скор╕, та не в сил╕ довше триматись в с╕ч╕...

А тут ще й поляки, сп╕ваючи г╕мн, на пом╕ч уграм п╕дтягуються...

Та в╕д з╕ркого ока князя Данила не приховалося, що сила основна угорська сто╖ть позаду частин Ростислава: об╕йшовши позиц╕╖, вдарив стр╕мко по н╕й. В т╕й сутолоц╕ кривав╕й мало в полон не втрапив Данило, але вирватися судилося; рубались затято, тут гроша не вартувало життя. Юний княжич Лев Данилович так списом ударив хвалькуватого Ф╕лю, що зламався той спис. А коли на очах во╖н╕в з обох бок╕в русич╕ навп╕л роздерли угорську хоругву, не витримали Ростиславов╕ во╖ни ╕ т╕кати кинулися. Ще боявся Данило вельми за брата, але небавом побачив його хоругву, що гнала поляк╕в. Л╕тописець про те згада╓ колись: "Василько тим часом з╕ткнувся з ляхами, як╕ повернули на нього. ╤ дивилися обидва в╕йська одн╕ на одних, а ляхи лаялися, казали: "Поженемо на велик╕ бороди!" Василько тод╕ казав: "Брехня ╓ слово ваше. Бог ╓сть наш пом╕чник". ╤ вдарив в╕н коня свого, ╕ двинув на них, ╕ ляхи, не видержавши, поб╕гли од нього".

П╕ших во╖н╕в ростиславових, що чатували п╕д мурами Ярослава, аби городяни до с╕ч╕ не при╓дналися, князь Данило тепер разом з Васильком розс╕яв. Ось уже до Романович╕в ведуть полонених - во╓воду-хвалька, Левом п╕драненого Ф╕лю, а з ним ще й польського во╓воду Войцеховича ╕ зрадника-боярина Кормильчича... Запалали приставн╕ форти Ростислава б╕ля м╕ста, не встигли ними покористатися. Поверталися полонен╕ русич╕.

А як вт╕кав Ростислав Михайлович з рештками в╕йська, то саме п╕дмога з"явилася, литовськ╕ во╖ над"╖хали ╕ в╕д князя Кондрата в╕йсько теж прибуло, - пот╕шена п╕дмога, що без не╖ все об╕йшлося, справивши бенкет славний, верталася у р╕дн╕ кра╖ вдоволено.

Ростиславу Михайловичу дорога сперш простелилася в польськ╕ земл╕, по╖хав жону свою Анну забрати, щоб дал╕ до угр╕в ╕ти - в╕н таки кр╕пко над╕явся, що звою╓ Романович╕в, верне в Галич╕ княжий, як йому видавалося, за зб╕гом обставин втрачений, батьк╕в ст╕л.

В╕н вертався до короля Бели не т╕льки з побитим в╕йськом, ще б╕льше була побита, немов обмолочена, його душа; злий був кр╕пко на во╖в сво╖х, ще кр╕пше на союзника, крак╕вського князя Болеслава Стидливого, що, як видавалося Ростиславов╕, не перейнявся вельми походом. А найб╕льше серце взяло, сам соб╕ чудувався, на отого старця сивого з Лучеська. "Пеньок старий, трухлявий та невикорчуваний, - аж ╕скри кресали у князевих грудях, - зурочив долю мен╕, дорогу напророкував у край, де сонце на спочин с╕да╓"...

Вже як Лучеськ було полишав, злий в╕д невдач останн╕х, зустр╕в якось Ростислав Михайлович того старця ╕ не стримався п╕дчепити:

- А що, опудало ти старе, все чарами голову людям дуриш?

Спинився л╕тами з╕гнутий старець, б╕льма сво╖ п╕дняв на гр╕зного князя, що височ╕в над ним на кон╕ неспок╕йному.

- Чари, княже, то сатанинське... Тут ╕нше, бо жменями сипонув Всевишн╕й людин╕ зд╕бностей всяких, людина Його ж створ╕ння, ще й за подобою нав╕ть та образом. З то╖ щедрост╕ ми не то десятини, нав╕ть сото╖ дол╕ не осягли, не оц╕нили й не втямили, тим паче не брали дос╕ до вжитку.

- Х╕ба те, що ти витворя╓ш, не чари? - К╕нь п╕д князем нетерпляче перебирав ногами, то бокував, то задкував. - Напустив людям туману в оч╕, а вони й справд╕ сприймають, що здатен на диво. Нагаду╓ш, старче, мен╕ ти циган приблудних, що сперш затуманять, а тод╕ об╕крадуть.

- Злися ти, княже, та марно, - скрип╕в голос старого, мов нап╕ввисхла г╕лляста груша. - Згадай-бо Святе Письмо, чи за вигадку ма╓ш, як апостоли по глад╕ води могли ╕ти, мов по оц╕й дороз╕. В╕ра ╖м в пом╕ч була. В╕ра тод╕ ╖х тримала. А я проти них ще н╕кчема.

- Так я й згодився от╕ тво╖ вит╕вки ╕з затемненням, - розсм╕явся князь, - вит╕вки вправного блазня за правду сприйняти. Або, он казали у Лучеську, по зорях вм╕╓ш гадати, наперед здатен людин╕ щось там передр╕кти... Ти чар╕вник, певне, старче, ╓ретик або г╕рше - з нечистим зна╓шся. Давно б зайнятись тобою належало...

Знову старий заскрип╕в несп╕шно:

- Отець наш Всевишн╕й дозволив св╕т п╕знавати. В╕н сам, напевне, укаже той пор╕г п╕знання, крайню межу, де належить спинитись людин╕. А з тих, що по зорях знаються, не личить також см╕ятися. Знову згадай-но: чи не по зорях прийшли волхви до Христа-немовляти? ╤ чомусь суджене те було саме неба знавцям, - не каменетесам або шевцям, мисливцям або зброярам, рибалкам чи тим, хто зас╕ва╓ зерня. ╤ ще багато людин╕ дозволено Небом - повел╕вати вовками й орлами, воронням та ╕ншою зв╕риною чи птаством для Неба угодним даровано...

Ростислав Михайлович не мав б╕льш бажання в"язати ц╕пи з тим старцем, пришпорив коня, але ще якийсь час в╕дчував на соб╕ ображений ╕ док╕рливий погляд старечих б╕льм. "Дрантогуз старий, - вилаявся на сл╕пця подумки Ростислав. - Пришелепа клайпатий, за гузно сво╖ передбачення ╕ простор╕кування сховай, срав пес матер╕ тво╖й купу велику... Щедрих хльост╕в тоб╕ вартувало б дати, аби знав, як ото калантурити лукавим язиком".

╤ нехай, врешт╕ подумав князь, хай соб╕ карка╓ ця стара б╕ла ворона, як╕ завгодно дороги йому передр╕ка╓; в╕н ще позмага╓ться з долею, ще писано вилами по вод╕, хто дужчий насправд╕, бо в╕н саме у сил╕, ма╓ м╕ць ту долю за горлянку ╕ петельки ч╕пко схопити; ще не веч╕р, покажуть роки, чия зверху.

...В╕йсько князя Ростислава в╕дходило сп╕шно на зах╕д, погон╕ остер╕гаючись, похнюплене ╕ принишкле п╕сля поразки. ╤ нехай, думав князь, хай зараз спиною обернулося щастя, та однаково далеко до вечора. Раптом дивна думка якась гостряком штриконула, здогад пречудний та неймов╕рний: а що оте старе одоробало колись про вовк╕в, орл╕в та вороняччя йому пасталакало, про владу, даровану над птаством та зв╕риною?!


9


Анн╕ трапилося якось весною ранньою, як п╕д раптовим ╕ рвучким сонцем танути сн╕ги почали, випало ╖й побачити у горах зсув та пот╕к селевий. Сперш н╕що лиха не в╕щувало, десь високо т╕льки зсунулася п╕дтанула товща сн╕гу, але впала на ╕ншу, а та ще на нижчу, з невеликого сн╕гового шмату з водою навп╕л на очах лавина ц╕л╕с╕нька витворювалася, вже захоплювала вона за собою кам╕ння - ╕ той вал нестримно котився вниз, безжально зносячи все на шляху ╕ ламаючи п╕встол╕тн╕ дерева, мов висхл╕ др╕бн╕ цурпалки.

Так ╕ в душ╕ Анни поступово наростала лавина невдоволення, образи ╕ г╕ркоти, а згодом ╕ непереборно╖ ревност╕, хоч, видавалося ╖й, те зовс╕м немислиме: вона не любила свого чолов╕ка, то чого ж ревнувати? Вперше в житт╕ з╕ткнулася Анна з дивовижним довол╕ випадком, коли розум каже одне, а серце - ╕нше, ╕ д╕ялося це в одн╕й ╕ т╕й сам╕й людин╕, в той самий час, ╕ зовс╕м безсил╕ вони порозум╕тися. Говорив розум Анн╕, що хай живе соб╕ Ростислав, як йому заманеться, вона виконала батькову волю зам╕ж за нього вийти - як╕ можуть до не╖ запитання бути? А серце водночас з г╕ркою ╓хидн╕стю все п╕д"юджувало, наш╕птувало ненав"язливо зовс╕м ╕нш╕ думки ╕ гадки. Вона ж дарувала осоружному Ростиславов╕ свою д╕вочу цноту, що н╕як не оц╕нене ним, попри знаття про ╖╖ кохання; вона обачною завше була, аби честь чолов╕кову поберегти, а коли барон ╤штван м╕ру на балу перебрав, то зовс╕м забралася геть з того балу, щоб пл╕тки не зродилися; не в приклад чолов╕ков╕, який, забувши обов"язок, сором ╕ стан св╕й при двор╕ корол╕вському, залицявся в╕дкрито - ╕ до кого?! - до подруги ╖╖ найближчо╖.

Ту лавину до решти зсунув останн╕й випадок, що трапився на ╖╖ очах. Анна вийшла у дворик гуляти, якраз мимо альтанки проходила, що густо була виноградом обплетена, як почула там приглушен╕ голоси. Сперш подумала, що хтось ╕з прислуги тишком та нишком в╕д панського ока ф╕гл╕-побачення крутить, але, на превеликий подив, п╕знала притишен╕ голоси чолов╕ка та Ержебети. В просв╕тку г╕лок та листя на одну лише мить вздр╕ла ╖хн╕ обличчя, зовс╕м поряд вустами.

Та лавина в ╖╖ душ╕, що стиха починалася в╕д холодност╕ Ростислава, тепер остаточно зрушила з м╕сця, з гуркотом вниз понеслася, нов╕ маси захоплюючи з собою, все п╕дряд, брудний сн╕г ╕ каламутн╕ з п╕ском тал╕ води, ╕ не було тому потоков╕ тепер спину...

Того ж вечора Анна на кол╕на перед батьком вклякла.

- Не можу я б╕льше ╕з Ростиславом жити. В╕дпуст╕ть, батечку р╕дний, у монастир, я вас благаю...

Ошелешений батько сперш не знав, що сказати, придавлений тягарем непростих сво╖х клопот╕в, в╕н пост╕йно бо у по╖здках та походах вояцьких, нечасто ╓ змога несп╕шно бодай зазирнути в оч╕ дитяч╕ чи просто погомон╕ти; король Бела дос╕ гадав, що в доччиному зам╕жж╕ все зладилося.

Легенько, за плеч╕ взявши, п╕дняв дочку з дол╕вки король:

- Прости мен╕, що поганий тв╕й батько з тобою дос╕ про життя не поговорив...

Вона, зовс╕м як у дитинств╕, поклала голову йому на груди ╕ так само по-дитячому схлипувала та носом п╕дшморгувала, як колись приб╕гала до нього тулитися п╕сля кривди яко╖сь малечо╖ та виливати сво╖ жал╕.

- Дозволь мен╕ до сестри, на остр╕в у монастир...

- Я тебе завше послухаю, дочко, але сперш давай пом╕ркуймо сп╕льно. А чому Маргарет у монастир╕, гадаю, змалечку зна╓ш.

Давно не було в них балачки тако╖ довго╖ ╕ в╕дверто╖, де прожите перегортали несп╕шно й обачно, як старовинну книгу дорогоц╕нну, яку гортають обережно, аби прижовклим уже стор╕нкам не завдати найменшо╖ шкоди. ╤ про Маргарет мова зайшла, про д╕ла ╕ життя ╖╖ сестри-монахин╕. Коли вал вогненний монгольський докотився вже до Угорщини ╕ король Бела останн╕ жили в оборон╕ напружував, аж дзвен╕ли т╕ жили, загрожуючи об╕рватися, то молився король ╕ в час одно╖ молитви глибоко╖ дав об╕тницю Богов╕:

- Як зможу зв╕льнити свою землю в╕д сх╕дного лиха, то доньку в монастир в╕ддам.

╤ небо почуло його слова, а дочка Маргарет монахинею стала.

Ревно Богов╕ Маргарет служила, шану й любов в╕д людей мала не лише в монастир╕, а й далеко за його ст╕нами. Молитви ╖╖ вже дива творили, вельми побачив ╖х люд по тому випадку з пов╕нню.

Розлився якось Дунай, пов╕нь не мала стриму, вже й остр╕в вода заливала, зл╕ хвил╕ билися в монастирськ╕ ст╕ни, п╕дмиваючи ╖х та загрожуючи в будь-яку мить руйнац╕╓ю ц╕лковитою та непоправною; тим часом паводок не вщухав, до тих каламутних вод, що прибували з верх╕в"╖в, сво╓ додавали неугавн╕ дощ╕, з неба потоки спадали ц╕л╕с╕ньк╕, що п╕д висвист лихов╕сний в╕тр╕в холодили не т╕льки т╕ло, а й душу; лило ╕ с╕кло, не було просв╕тку та краю незм╕рному ╕ неск╕нченному лихов╕.

╤ впала на кол╕на тод╕ Маргарет просто посеред монастирського двору, п╕д зливою немилосердною, п╕д потоками води, що спадали без спочину й перерви; вони боляче били в лице, шмагали розлючено ╕ пронизливо. Благала Всевишнього у т╕й щир╕й молитв╕ смиренна монашка помилувати ╖х монастир, цей в╕длюдний притулок для тих, хто життя присвятив не мирському, ницому ╕ минущому, а ц╕нност╕ вищ╕й; довго так у молитв╕ стояла п╕д зливою Маргарет на очах багатьох послушниць. ╤ раптом серед молитви, мов засувку хто зачинив, в одну мить дощ припинився, а в╕три, що дос╕ так довго ╕ безборонно махали сво╖ми велетенськими крилами, враз пок╕рно т╕ крила склали; хрестилися подивовано та побожно вс╕, в кого те диво трапилося на очах, п╕шов поголос про неймов╕рне дос╕ ус╕ма краями. Анна не знала т╕льки, що багато води ще спливе у Дуна╖, то лаг╕дному ╕ тихому, то розбурханому, бунт╕вному ╕ гр╕зному, доки силу молитви монахин╕ Маргарет в╕рн╕ оц╕нять достойно ╕ причислена вона буде до лику святих.

- Пусти мене, батьку, до сестри в монастир, - все просила Анна у короля. - Я старатимуся так само ревно служити Небов╕.

А батько тим часом подумки кидав погляд то на сх╕д, то на зах╕д, озирав небосхил полуденний ╕ так само п╕вн╕чний; та не бачилося йому н╕де чистого небокраю, все загрозлив╕ та ворож╕ хмари як╕сь зависали - потр╕бен був таки йому Ростислав у часи непевн╕. Король Бела, багатий не т╕льки землями та потугою в╕йська в ╢вроп╕ чи не найдужчою, а ще й пережитим у т╕ л╕та, що за спиною вже шелестять. Знав ╕ ╕нше король: судиться кожному в╕дтинок шляху житт╓вого з вибо╖нами, на якому не раз перечепишся, не об╕йдешся без гуль та синц╕в бол╕сних; тож ма╓ людина г╕дно його пройти ╕ витримати. Н╕яково було Бел╕ вельми приск╕пливо допитуватися та прис╕куватися, чого ж то не зладилося в Ростислава ╕ Анни, не про все можна в дочки спитати нав╕ть р╕дному батьков╕; знав лишень, що посп╕х у будь-як╕й справ╕ - не найперший порадник ╕ не найв╕рн╕ший.

- Випробування нам р╕зне да╓ться, - врешт╕ тихо сказав король. - ╤ той ма╓ рац╕ю, хто дол╕ удар витримати зможе достойно.

В Анни аж клубочок п╕дкотився до горла, такий неспод╕ваний ╕ г╕ркуватий, бо ╕нше чекала почути в╕д батька його улюблениця ╕ тр╕шки мазана нав╕ть дитина; батько не осудив ╖╖ навпростець, але й не схвалив такого р╕шення. Наполягати? Напевне, марно, король вм╕╓ в╕дстоювати свою думку ╕ власне бачення. Ще т╕льки коронували Белу, ╕ дос╕ довол╕ непок╕рн╕ бояри хот╕ли мало не на р╕вн╕ стати з новим монархом, то гонорових вельми в╕н швидко ставив на м╕сце, ╕нколи неспод╕ваним досить чином. Коли зайшов якось у залу ╕ не вс╕ встали з ст╕льц╕в при появ╕ його величност╕, то наступного разу не було проблеми: король перед тим вел╕в просто спалити ус╕ боярськ╕ ст╕льц╕.

Н╕, не з╕ страху вона ма╓ прислухатися до батька, вона справд╕ послуха╓ться, але з поваги до тих л╕т непростих, що вже за батьк╕вською спиною, до тих перипет╕й круто╖ та звивисто╖ дол╕, бо ж не раз на волосочку його життя вис╕ло; вона з поваги вчинить так, як в╕н скаже.

Вона таки послуха╓ться, але ╖╖ б╕ль залишиться при н╕й, зата╓ний, ниючий тишком, вона зажене його в найдальший ╕ найпота╓мн╕ший куточок серця, ╕ то буде дов╕ку лише ╖╖ особистою власн╕стю, недоторканою ╕ н╕ким не пом╕ченою та не знаною.


10


Тепер вечорами Роман Данилович частенько п╕дн╕мався на ст╕ни замку Г╕мберг. В╕н мав перев╕рити н╕чну сторожу, а ще просто хот╕лося побути наодинц╕ та з╕братися з непростими думками. В╕ддал╕к п╕дсв╕чував небо жовтавими млявими вогнями В╕день, а навколо замку, розкреслюючи тем╕нь прудкими сердитими ╕скрами, палали багаття ворожого в╕йська Оттокара.

Хто в╕н тут, думалося Романов╕ Даниловичу, ╕ що йому в╕щу╓ оте безмежне зоряне небо над головою, яке диву╓ й ляка╓ глибинами син╕ми ╕ безм╕рними? Такий же Чумацький шлях, як дос╕ бачив над собою в Холм╕ чи Володимир╕, той самий шлях, як переказували стар╕ люди, який подорожнього веде в ╢русалим - йди за тим шляхом ╕ н╕коли не з╕б"╓шся. На дороз╕ обран╕й, подейку╓ пов╕р"я, зустр╕неться обов"язково р╕ка Дунай - про не╖ припов╕дка давня гуля╓: "П╕шов на Дунай, та й додому не думай". А через р╕ку ведуть у п"ять верст полотнян╕ мости, як╕ голосами озвуться негайно, як замислить хто перейти на берег ╕нший...

П╕шов на Дунай, та й додому не думай... Якби ж то можна не думати. Хто в╕н тут, по дороз╕ у св╕й ╢русалим, що втрапив не на Дунай з сиво╖ легенди та припов╕дки, а таки на справжн╕с╕нький, щоправда без полотняних мост╕в ╕ мовчазний, який байдуже несе сво╖ води, коли сумирн╕, а коли й не вельми...

В╕н послухався батька, Данила Галицького, щоби до неоглядно╖ його держави долучити земл╕ нов╕ - одружився з Гертрудою Бабенберг, плем╕нницею ╕ спадко╓мницею пок╕йного в╕денського правителя, в придане за якою був австр╕йський трон - ╕ в╕н вже володар його. Зв╕сно, на престол у В╕дн╕ ще б могла претендувати Маргарита Бабенберг, старша сестра останнього австр╕йського герцога ╕ вдова н╕мецького короля Генр╕ха VI, але п╕сля нового зам╕жжя таке право за законами, дос╕ ╕снуючими, вже втрача╓ться. Тож тепер княз╕вство батька Данила межу╓ з п╕вн╕чного боку з Тевтонським орденом ╕ Литвою, р╕кою Нарев, на п╕вдн╕ - ╕з Золотою Ордою, верх╕в"ями Пруту ╕ Серету, у кра╖ зах╕дному сяга╓ р╕ки Сян, а ниньки вже й земля австр╕йська ╖хньому родов╕ додана - разом з В╕днем.

Як затих дзеньк╕т вес╕льних бокал╕в та в╕длунали здравиц╕, щир╕ й не вельми, доброзичлив╕ чи лукав╕, то залишився з Гертрудою врешт╕ Роман наодинц╕.

- Тво╓ право, недавн╕й княжичу, - змайнула з вуст наречено╖ легка усм╕шка; не було в н╕й ворожнеч╕, але й тепло десь вихолонуло, вичахло, швидше приречен╕сть чулася ╕ ледь пом╕тна, прита╓на у душ╕ г╕ркота. - Вс╕ гадають, що за мною в придане Австр╕я, а насправд╕ до Австр╕╖ то ж я стала товаром, безоплатним доважком...

Защем╕ло в душ╕ Романа, якийсь жаль брав його до ц╕╓╖, так мало знайомо╖ ще людини, яка тепер ма╓ стати йому жоною; водночас напливала мимов╕льна повага до нелукавого тону, простодушного погляду з-п╕д довгих, тр╕шки на к╕нчиках загнутих в╕й - в╕н не зразу знайшовся на в╕дпов╕дь.

- Не нами писан╕ дол╕, - п╕дняв урешт╕ голову вгору. - Десь там т╕ рядки, де Чумацький шлях, за яким наозирц╕ ма╓ кожен сво╖ стежки в╕днайти...

Йому стало шкода ц╕╓╖ ж╕нки, мов намарне скривджено╖ дитини, ворухнулися жаль та сп╕вчуття, а ще бажання, мов справд╕ яку малечу, просто вт╕шити, погладивши по голов╕, бо ж доля з нею дос╕ не вельми панькалася та цяцькалася, не вважала за потр╕бне спитати нав╕ть, кого в суджен╕ вибирати; зрештою, ╕ в нього не такий вже великий виб╕р п╕д тим шляхом Чумацьким, але ж в╕н чолов╕к, як на те п╕шло, ╕нколи бодай мечем боронити зможе ту долю.

Вони звикали одне до одного з часом. Роман х╕ба усм╕хнеться поблажливо на т╕ чи ╕нш╕ примхи ж╕ноч╕, якесь тепло розливалося т╕лом, бодай в╕н торкнеться Гертруди, а вельми як притуляться лицем до лиця ╕ тод╕ залоскочуть ╖╖ довг╕, на к╕нчиках пригнут╕ в╕╖ - млосно ╕ щемно стане в╕д того, спалахуватиме ╕ наростатиме непереборна спрага оволод╕ти нею, ╖╖ м"яким ╕ податливим т╕лом, яке, видавалось, таким чутливим було на кожен порух його та вм╕ло вгадати найменше бажання.

Якщо випогоджувалося у Романа Даниловича у стосунках з Гертрудою, то навколо замку Г╕мберг, навпаки, збиралися все густ╕ш╕ хмари, наростала у них гр╕зна тем╕нь, дужчало нутряне та тривожне погримування. З╕ ст╕н замку видно було, як п╕дтягуються до Г╕мберга п╕ш╕ ╕ к╕нн╕ во╖, ставала облога щ╕льн╕шою з кожним днем. ╤ вже к╕лька раз╕в йшло на штурм древн╕х ст╕н Оттокарове в╕йсько, дзвен╕ли меч╕, п╕дн╕мались ╕ падали з крутих ст╕н драбини, лет╕ло на голови тих, хто йшов на приступ, кам╕ння ╕ лилася гаряча смола; ╕нколи важко було наперед вгадати, кому через яких п╕вгодини всм╕хнеться загадкова ╕ непередбачувана Н╕ка. Та кр╕пк╕ замков╕ ст╕ни ╕ захисники Г╕мберга виявилися не з лякливих - як накочувався черговий штурм, так ╕ неминуче спадала хвиля його, в╕дступати мусив нападник. "Ласкаво просимо мимо наших вор╕т борщу сьорбати", - пот╕шався Роман Данилович.

Аж одного сонячного дня в╕д табору Оттокара в╕дд╕лилося к╕лька вершник╕в ╕ в руках переднього полоскався на в╕тров╕ б╕лий прапор парламентаря.

- Його висок╕сть Пржемисл II Оттокар вол╕в би зустр╕тися ╕ перемовини провести, - сказали при зустр╕ч╕ перед замковою брамою парламентар╕.

В Романа Даниловича не склалося погане враження в╕д зустр╕ч╕ з Оттокаром, х╕ба всм╕хнувся подумки його прихильност╕ не конче потр╕бному церемон╕алу - з трубами в╕йськовими, пишнотою супроводу ╕ вихилясами придворних.

- Облиш короля угорського, - говорив Оттокар Романов╕, мову в╕в ч╕тко, як в╕йськова людина. - Адже родич ти мен╕ ╓си ╕ свояк...

"Умгу, родич╕ ми любесеньк╕, на одному сонц╕ онуч╕ сушили", - сердився на те велемовство у душ╕ Роман, хоч вони були свояками насправд╕.

- Земля н╕мецька, - в╕в Оттокар дал╕ тимчасом, - буде з тобою лише розд╕лена. Король угорський об╕ця╓ багато, та, певне, не сповнить, - така вже у нього вдача. А я кажу правду, ╕ поставлю тоб╕ св╕дка, отця свого, Папу Римського, ╕ ще дванадцять ╓пископ╕в на засв╕дчення, що ╕стинно в╕ддаю тоб╕ п╕вземл╕ н╕мецько╖.

"Калина сама себе хвалить, що з медом добра", - подумалося Романов╕ Даниловичу. Душа у нього мов надво╓ д╕лилася. Одна половинка ╖╖ визнавала правоту почутого, бо таки м╕г король Бела обхитрити, ось ╕ зараз не посп╕ша╓ йому над╕слати п╕дмогу, х╕ба об╕цянки щедро шле. ╤нша ж половинка противилася сказаному Оттокаром, не такого навчав його батько, Данило Галицький, св╕т лукавством пройдеш, казав, та назад не вернешся. В╕йна в╕йною, а за брехню ╕ п╕дступ гр╕х непростимий...

- Я поправд╕ об╕цявся отцю сво╓му, королев╕ угорському, - по довг╕й мовчанц╕, зважуванн╕ перш кожного слова на невидимих терезах та непростих ваганнях в╕дказав Роман Данилович. - Не можу я послухати тебе, бо буде сором мен╕ ╕ гр╕х за несповнену перед королем угорським об╕тницю.

╤ подив почув на прощання в словах Оттокара Роман, ╕ мимов╕льну повагу, що честь ворогов╕ дорожча в╕д гарантовано╖ напевне вигоди - при такому засв╕дченн╕ обман н╕як не можливий. В самого ж Романа Даниловича не знайшлося у думц╕ жалю, хоч в╕дчував правоту та ╕стинн╕сть передбачень свого супротивника - в╕н просто не м╕г ╕накше вчинити, душа б його збунтувалася, тож хай буде так, як писано у високих рядках, десь там, за Чумацьким шляхом...


11


Тепер в Ростислава Михайловича довол╕ було часу на роздуми, спок╕йно все зважити та обмислити пережите: король Бела дарував йому з часом в придане за донькою княз╕вство, чи, як мовилося в тамтешн╕х краях, банство Мачву - разом ╕з городом славним Белградом. Несп╕шно об"╖жджав бан Ростислав сво╖ нов╕ волод╕ння, мимовол╕ баченим т╕шачись. Розлог╕ простори м╕ж р╕ками Савою й Дриною зелен╕ли щедрими луками, численн╕ гурти худоби й коней гуляли там попасом, галавлив╕ лошата кумедно вибрикували, дор╕дна пшениця хвилю котила на доглянутих людом полях, а ще на узг╕р"ях та╓мничо шум╕ли дубов╕ га╖ предков╕чн╕. Т╕ дубов╕ га╖ дивовижно нагадували йому, здавалося, пам"ятн╕ прал╕си коло Лучеська, де в╕н, забувши перестороги, любив полювати на некоронованих корол╕в пущ тутешн╕х - велетн╕в-тур╕в...

Чого тоб╕ ще, чолов╕че, треба, дор╕кав у думках сам соб╕ бан Ростислав, живи преспок╕йно на ц╕й благодатн╕й земл╕, дарован╕й долею, кривди н╕кому не замишляй ╕ меча на сус╕да жодного нащо тоб╕ п╕дн╕мати, т╕льки живи ╕ милуйся св╕том, с╕м"ю свою пошануй та д╕ток годуй. В урядуванн╕ н╕коли нудьги не знатимеш, по в╕нця стачатиме клопот╕в - довг╕ роки за царювання в╕зант╕йського ╕мператора Ману╖ла Комнина край був п╕д його оп╕кою, а як перейшов в╕н до угр╕в, то не мав сперш ч╕ткого адм╕н╕стративного ладу. ╤ тепер належить впорядкувати усе, насамперш з комитатом Кеве, з комитатом Бродським, що з ними межувала Мачва ╕з заходу, та комитатом Среберн╕кським, частиною п╕вн╕чно-сх╕дно╖ Босн╕╖, - вс╕ комитати, що лежали на правому боц╕ в╕д Дунаю ╕ Сави стали банов╕ Ростиславов╕ нин╕ п╕двладн╕, та й вся Босн╕я тепер в його управл╕нн╕. ╥х мав би в╕н ниточками владними пов"язати над╕йно ╕з замком Мачва, з Белградом, що так затишно почувався соб╕ на Дунаю мальовничому берез╕. Доля судила йому першому серед княз╕в Рус╕ Ки╖всько╖ стати уд╕льним князем в цьому благодатному кра╖.

Чого тоб╕ ще, чолов╕че, браку╓, картав себе сам не раз Ростислав Михайлович, м╕г жити на ц╕й благодатн╕й земл╕ у споко╖ ╕ блаженств╕, якби... ╤стинно м╕г би бути майже сповна в╕н життям вдоволеним, якби по-╕ншому з Анною в нього складалося. Минали л╕та, д╕ток йому вона вже народжувала, але й дос╕ дивно вони якось в одному дом╕ жили: наче два човники, як╕ поряд пливуть, але н╕що, кр╕м р╕ки, ╖х не в"язало.

...Так╕ миловидн╕ кра╓види у Мачв╕, багат╕ щедрими луками, численн╕ гурти худоби й коней гуляють тут попасом, дор╕дна пшениця хвилю котить соб╕ на доглянутих людом полях - живи ╕ т╕шся лишень.

Але ж таки неспок╕йну натуру мав Ростислав Михайлович, схожу вельми на батькову, х╕ба б╕льше задиристу та непосидющу, вдачу, що недовго споко╓м та миловидним узбережжям р╕чок балканських т╕шилася. В╕д╕йшли в╕д поразки п╕д Ярославом непом╕тно шпари, як в╕дходять руки з морозу кр╕пкого, - сперш поб╕л╕л╕ пальц╕ не розгиналися, мов дерев"яними стали, згодом шк╕ра вже таки червон╕╓, зап"ястя слухатися починають, аж доки не стануть ц╕лком повновправними. Так ╕ пальц╕ Ростислава Михайловича, що недавно ще н╕як не збиралися за рук╕в"я меча братися, знову старе згадали. Бо ж Галич ╕ вся земля - там всупереч вол╕ напливали настирн╕ думки, земля галицька ╕ волинська - така сама д╕дизна його, як ╕ Данила Романовича з братом Васильком, в╕н не зг╕рш ╖х дати лад ╖й здатен, в╕д лиха татарського захистити, тим паче, що через тестя впливового куди значн╕шу п╕дтримку матиме у монарших дворах ╓вропейських.

За╖кнувся було бан Ростислав королю про новий пох╕д на брат╕в Романович╕в. Подивовано поповзли брови у тестя:

- Чи не бачив ти часом, якими наш╕ м╕ста по татарах лишилися?

Ростислав Михайлович оч╕кував схожу в╕дпов╕дь, тож в╕дказав майже в╕дразу:

- На згарищах ╕ ру╖нах виросли нов╕ будинки. Хоч болять дос╕ ще, та вже заживають нанесен╕ ордою дикою рани. Мого тестя назвали другим засновником Угорщини не придворн╕, за останн╕ роки та думка вкоренилася в простолюду.

Король сперш помовчав, спохмурн╕в було, але не тому, що зять майже в╕дкрито п╕длещувався: н╕, не переб╕льшував бан Ростислав, то правда чист╕с╕нька; неймов╕рним зусиллям, виц╕дивши до денця обезсилену й без того казну, не лякаючись ╕нколи непосильних борг╕в, в╕н понищен╕ ордою м╕ста в╕дбудовував - нав╕ть кращ╕ в╕д спалених дом╕вки виростали.

- А чи багато м╕й зять д╕тлах╕в побачив коло тих буд╕вель? - в╕дпов╕в ╕ соб╕ запитанням король Бела. - Дос╕ ще в╕тер висвисту╓ у порожн╕х нових будинках, бо н╕кому жити у них, у земл╕ лежать ╖хн╕ мешканц╕. А ск╕льки ╖х в далеких краях морду╓ться, тих, що в ясир попали монголам... Аби заселити новобудови - немал╕ ще кошти потр╕бн╕.

- Мен╕ об╕цяли твердо, що з польських земель в раз╕ походу пом╕ч велика прийде, - в╕в дал╕ бан Ростислав, мов не почув про переселенц╕в.

Знову довго мовчить король, весь у напруз╕ став Ростислав Михайлович, в останню мить зрозум╕вши, що в розмов╕ в╕н перейшов допустиму межу: аж вистуку╓ др╕бно ╕ часто у скронях. В одну мить так необачно можна втратити корол╕вську прихильн╕сть, закопати нехотя всяку гадку про можливий пох╕д, наразитися на р╕зке слово або, чого доброго, нав╕ть на принизливий окрик. Натом╕сть тесть пов╕в зовс╕м тихо надал╕ мову:

- Можна не нагадувати про в╕домих тоб╕ мо╖х посл╕в до Папи ╤нокент╕я IV. Вони непрост╕ перемовини мають з Папою про м╕й нам╕р заволод╕ти Австр╕╓ю. ╤ останн╕ в╕стки обнад╕йлив╕, Папа об╕ця╓ п╕дтримку. То справа над╕йн╕ша, бо з князями галицькими ╕ волинськими ще надво╓ ворожила гадалка...

Давн╕ рахунки були в короля Бели IV з австр╕йським сус╕дою, т╕льки за останн╕ роки в╕н к╕лька раз╕в ╕шов на нього чималою раттю, та щастя в╕йськове н╕як не поверталося до Бели обличчям. А тут засв╕тився р╕дк╕сний шанс п╕д власну корону отримати так╕ жадан╕ земл╕, без спис╕в, меч╕в ╕ каменеметальних машин, просто за благословенням престолу найсв╕тл╕шого. Аби т╕льки Папа не передумав. Аби ╕нш╕ посли його посланц╕в не перехитрили чи часом Папа ╤нокент╕й не вибрав кого ╕ншого серед можливих претендент╕в...

- Н╕! - р╕зко ╕ неспод╕вано по тих╕й мов╕ мало не вигукнув король Бела ╕ так змахнув сво╓ю рукою, як би мечем затятого ворога рубанув.

Мр╕я Ростислава Михайловича, яка так скрадливо в останн╕ часи зародилася знову у ньому, п╕дростала в душ╕ ╕ набирала обширу, хоч в╕н ╖╖ тамувати силився не один раз, раптово, за одним помахом руки корол╕всько╖, щезла, розтанула ╕ попливла - так раптово може розтанути ╕ попливти соб╕ геть досв╕тн╕й туман над Дуна╓м, заледве вигулькне сонце ╕ дмухне св╕жий в╕тер...


12


Король Бела IV по-р╕зному ставився, зв╕сно, до р╕зних ╓вропейських монарших двор╕в. Когось шанував, когось ненавид╕в, а от Фр╕др╕ха II Бабенберзького зневажав в╕дверто.

- Чисто бреше, що й в╕яти не треба, - м╕г докинути Бела при згадц╕ про свого австр╕йського коронованого сус╕ду.

Угорський король не м╕г пробачити в╕денському володарю його лукавства при нашест╕ татар. Ще як т╕льки приб╕гли перш╕ в╕стуни з тривогою, що суне татарська лавина в б╕к придунайських кра╖в, Бела звернувся до Фр╕др╕ха Бабенберзького з проханням про пом╕ч та об"╓днання сил. На початках, як видавалося Бел╕, Фр╕др╕х перейнявся сп╕льними загрозами, але пот╕м почалося незрозум╕ле. В╕денський ╕мператор порадив сперш порозум╕тися ╕з сином сво╖м, королем Конрадом. Чорна хмара татарська вже вочевидь нависла над вс╕╓ю Угорщиною, п╕вкра╖ни палало в вогн╕, тож Бел╕ було не до гонору.

"Уславленому повелителю Конраду, - писав нев╕дкладно Бела, - Божою мил╕стю найсв╕тл╕шому королю Н╕меччини, переда╓ Бела, такий же Божою мил╕стю король Угорщини, сво╖ в╕тання ╕ готовн╕сть запропонувати власн╕ послуги.

В нас мимовол╕ вирива╓ться г╕ркий стог╕н, що йде з глибини серця ╕ перетворю╓ нашу рад╕сть в глибоку печаль. Адже ми бо╖мося через нещасливий переб╕г дол╕ нашо╖ загибел╕ всього християнства. Певно, Спаситель наш, втомившись в╕д злоби тепер╕шньо╖, явив таку бурю, що кораблик в╕руючих кида╓ туди й сюди, загрожу╓ нав╕ть ц╕лковитою загибеллю, якщо Господь не почу╓ нашу мольбу ╕ стог╕н, та не прийде на пом╕ч.

Адже В╕н, за чи╓ю волею управля╓ться св╕т, через гр╕хи людськ╕, в чому твердо переконан╕, допустив, щоб жорсток╕ народи, що йменують себе татарами, прийшли з╕ сходу, як саранча ╕з пустел╕, ╕ спустошили Велику Угорщину, Булгар╕ю, Куман╕ю ╕ Русь, а також ╕ Польщу та Морав╕ю. Лише окрем╕ замки, як╕ в╕дчайдушно бороняться до сьогодн╕, залишилися незруйнованими. Величезна к╕льк╕сть людей жорстоко винищена. Передавши завойован╕ земл╕ пришельцям, вони зайняли - о, горе, - недавно все наше корол╕вство по той б╕к Дунаю".

Король Бела в попередн╕х посланнях Фр╕др╕ху погоджувався стати нав╕ть ленником австр╕йським. Тому такий б╕ль невигойний чути в подальших рядках: "З великою пересторогою пов╕домля╓мо ми, що достойн╕ вс╕лякого пошанування арх╕╓пископи, ╓пископи, абати, монахи, францисканц╕ ╕ дом╕н╕канц╕, р╕вно ж як монахин╕, ж╕нки ╕ д╕вчата, яким до того завдали безчестя, ╕ без числа люду невинного сп╕знало жахливу смерть. А оск╕льки ми боронилися, зазнаючи величезних втрат в людях та ма╓тност╕, доля до нас була неприхильна знову. Той, на кого ми покладали ус╕ над╕╖, змусив нас, через гр╕хи наш╕, скуштувати г╕ркоту поразки.

Вороги наш╕ хочуть, як вдалося мен╕ д╕знатися з над╕йного джерела, з настанням зими зненацька захопити Н╕меччину ╕, як т╕льки буде зламаний оп╕р, - захопити ус╕ держави".

Ан╕ дня не можна втрачати, н╕ частинки нав╕ть його... "Оск╕льки, спираючись на досв╕д минулий, так ╕ з тепер╕шньо╖ оц╕нки, стверджу╓мо, що нин╕ вир╕шу╓ться не лише наша доля, але й доля всього християнства: наш захисний вал вже частково прорваний. Ми просимо ╕ заклика╓мо Вас наст╕йно ╕ з молитвами Господов╕, щоби Ви, заради возвеличення Божого ╕мен╕, без вагань посп╕шали на допомогу нам ╕ б╕льше того - всьому християнству, а ще Ваших п╕дданих проханням ╕ переконанням спонукали до ц╕╓╖ благородно╖ справи. Якщо Ви почу╓те наш╕ благання, як╕ в╕д ╕мен╕ всього християнства направля╓мо Вам, ╕ в╕дведете в╕д решти в╕руючих небезпеку, що загрожу╓ св╕тов╕, то ми будемо у знак вдячност╕ Вам за це дов╕ку зобов"язан╕. Того, хто виявиться достойним Божого призначення ╕ поведе до нас Вашу допомогу, ми будемо з пошануванням зустр╕чати на кордонах нашо╖ держави.

А як в╕стун вручить Вам цього листа ╕ заявить себе нашим посланцем, то надайте йому вс╕ляку дов╕ру".

Коли ж, полишивши по соб╕ попелища, татари назад на сх╕д подалися, а держава угорська до мозол╕в кривавих наново будувалася, то в короля Бели ╕ на макове зерня в душ╕ не було вагань: в╕н ма╓ тепер соб╕ частину Австр╕╖ в╕дшматувати, ту саму, де переважали серед мешканц╕в угорц╕, вона, на думку Бели, мала по справедливост╕ його корон╕ належати. В черговому поход╕, п╕д орудою самого короля, в╕йсько Ростислава Михайловича ╕ во╖ п╕д началом барона ╤штвана опинилися поряд.

- Ну-ну, побачимо, в чийого козеняти хв╕ст куц╕ший, - раз по разу поглядав Ростислав у б╕к барона.

Уже з перших хвилин, заледве озвались в╕йськов╕ труби, барон вр╕зався в гущу австр╕йц╕в. Б╕лий к╕нь його, вельми пом╕тний у сутолоц╕, то зд╕ймався дибки, то аж прис╕дав, мов до стрибка готувався, а меч у руках барона вививався так справно, наче був не справжн╕с╕ньким, а ╕грашковим. "Ти ба, - Ростислав усм╕хнувся криво, - сам бик землю борика╓, сам на себе кида╓"...

К╕лькадесят во╖в, разом ╕з самим ╤штваном, так стр╕мко врубувалися в стр╕й австр╕йц╕в, що т╕ в першу хвилю було стороп╕ли, задкувати п╕д натиском почали, - ╕ Ростислав Михайлович, попри неприязнь ст╕йку до барона, не м╕г не в╕дзначити його затят╕сть. "Все на очах в короля, - промайнула думка, - похвалу неабияку матиме в╕д його величност╕. Хоча, подейкують, горд╕сть та зарозум╕л╕сть верхи ви╖жджають, а повертаються п╕шки".

Ростислав наступав з ус╕╓ю лавою, меч його теж не мав вельми спочину ╕ рука у плеч╕ добряче вже чулася, але н╕ дзеньк╕т металу, н╕ зойки зранених та нервове ╕ржання схарапуджених коней не перешкоджали сл╕дкувати йому за сус╕дою. А там австр╕йц╕ потрохи оговталися, з бок╕в нас╕дали на во╖в ╤штвана, що п╕востровом сво╓р╕дним опинилися в лавах ворожих. В╕д досв╕дченого Ростиславового ока не приховалося, що перешийок отой загону барона, який з в╕йськом ус╕м ╓днав, усе тонша╓, к╕лькадесят см╕ливц╕в можуть в оточення втрапити.

- Захопився придурок, - ╕з зловт╕хою мимовол╕ подумав. - Як оточать, на с╕чку зрубають.

╤ нехай, - думка, яко╖ соромився, яку б вголос н╕защо не вимовив, та думка, попри зусилля, спливла ╕ в╕длунювала нахабно та безцеремонно. ╤ нехай, якщо нема голови, то ж в╕йна, а не рицарська виправа п╕д ман╕рними поглядами придворних дам, що аж повискують в╕д видовища по╓динку гонорово╖ чолов╕чо╖ знат╕. Воюють-бо не мечами, а розумом, думалося Ростиславов╕ Михайловичу, сперш голова потр╕бна ╕ винах╕длив╕сть вояцька, розсудок холодний, - меч╕ вже десь там, чи не в останню чергу. ╤ якщо зарвався барон, сам пол╕з у петлю, то до чого в╕н тут? Н╕хто Ростиславов╕ не дор╕кне, не матиме права, бо ж то на очах усе д╕╓ться, ╕ Анна бодай слово криве не зможе... Але в його житт╕ зате нарешт╕ розвидниться.

Стривай, чолов╕че, - перепиняв у душ╕ ту думку якийсь зовс╕м ╕нший, несм╕ливий голос. Все те правда, нехай гол╕с╕нька ╕ цин╕чна, не ти посилав барона, в╕н зарвався з власно╖ вол╕ та безрозсудства. Але ж ти сам не сл╕пий, не здракуватий, добре бачиш, до чого йде. Ти во╖н разом з бароном одного в╕йська, во╖н угорського короля, того самого Бели, що за зятя тебе в родину прийняв - саме тод╕, коли втратив ти княжий ст╕л у Галич╕, коли став н╕чим, так соб╕, як пил придорожн╕й... То правда, як зарубають зараз пришелепкуватого барона, то Анна поплаче тихцем якийсь час, щомоц╕ в╕д тебе криючись ╕ в╕д родини, але неминуче забуде врешт╕, б╕льше той чолов╕к вже не стоятиме в тебе на дороз╕. Анна буде т╕льки твоя...

- Вдаримо л╕вим боком! - наказав Ростислав Михайлович, той голос несм╕ливий, що просив порятувати барона, на подив його самого, здолав розрахунок ╕ глузд.

╤ задзвен╕ли меч╕ ще напорист╕ше, Ростиславов╕ во╖ пот╕снили австр╕йц╕в, а барона визволили з небезпечно╖ пастки, в яку втрапив через власну таки необачн╕сть.

До п╕знього вечора тривав тяжкий б╕й, жодна сторона поступитись не важила, ╕ вже курява над бойовищем в призах╕дному сонц╕ червон╕ти стала, мов була ╕ вона просякнута кров"ю, як земля п╕д копитами к╕нськими. А перед сут╕нками австр╕йц╕ ввели св╕й прихований до останнього, до вир╕шального моменту резерв - св╕жа сила, не виморена ц╕лоденною с╕ччю, вв╕рвалась якраз навпроти баронових во╖в. ╤ не витримали вони неспод╕ваного удару, в╕дступ на очах перетворювався у пан╕чну втечу; ще вздр╕в Ростислав, як поб╕г з ус╕ма барон, нажаханий та простоволосий, бо в сутолоц╕ от╕й загубив нав╕ть свого шолома.

- Зрада! - злет╕ло з вуст зб╕л╕лого з розпачу короля Бели, що вже обм╕рковував, як назавтра зламати-таки австр╕йц╕в.

В╕дступ навп╕л з б╕дою якось в╕длагодили, то не стало розгромом, але поразка була ц╕лковитою.

- Барона негайно ув"язнити, - наказав по всьому король, який на переб╕г бойовища мав власну ╕ не здатну на чи╓сь спростування думку.


13


Сивий старець ╕з Лучеська, коли об╕звав його Ростислав Михайлович блазнем та старим опудалом, ще довго ковтав г╕ркоту, г╕рк╕шу за пилюгу з-п╕д копит нетерплячого князя та його во╖в. Н╕, старець не м╕г гн╕ватися на всевладного господаря тутешнього замку, бо гн╕в не в╕д Всевишнього, сивий сл╕пець шкодував лишень, що люд так мало тямить дос╕ про те, як створений цей б╕лий химерний св╕т, тому людов╕ все н╕коли та л╕ньки м╕зки сво╖ докласти.

╤ н╕ до чого тут чари, якими князь дор╕кав, чи якесь ворож╕ння, думав старець, на волхв╕в теж огулом складати поклеп несправедливо. Як прийшла в╕ра Христова у край, то не вс╕ волхви подалися у пущ╕ по старому звичаю пенькам трухлявим та язичницьким ╕долам бити поклони, найпроз╕рлив╕ш╕ слово Христа серцем сво╖м спромоглися сприйняти: волхви-бо чутлив╕ш╕ до правди вселенсько╖, небом даровано ╖м жити у злагод╕ з душею власною, з землею й водою, деревом, лиш на поз╕рний погляд безмовним, ╕з зв╕риною та птаством. Знайшли т╕ мудрец╕ прадавн╕ здатн╕сть в душ╕ струсити язичництво з себе, мов пил придорожн╕й, натом╕сть ╖х сила ╕ в╕дання, що з роду у р╕д переходили, залишились назавше з ними - колись ╖х х╕ба назвуть характерниками. Тож було-бо предревн╓ знання невидимого зв"язку ╕ ╓днання людини ╕ птаха, р╕чки ╕ зв╕рини, комашки др╕бно╖ ╕ велетенсько╖ гр╕зно╖ набурмосено╖ хмари; на макове зерня десь нехай зрушиться ╖х зв"язок - ╕ хтозна в якому далекому кра╖ трапиться паводок чи землетрус, настане посуха чи серед л╕та впаде досв╕тком приморозок...

╤ князь Ростислав такий же нетямущий, як ╕ б╕льш╕сть люду: коли послав сивий старець орл╕в та вороння ц╕л╕с╕ньку хмару, хот╕в попередити про поразку у битв╕ п╕д Ярославом, то не вкумекав князь такого простого знаку, що й дитинча допетра╓, хоч як вже ворони й орли старалися, кружляли та вививалися, криком кричали пересторогу. А птаха ворона не така вже проста, ключ╕ в╕д раю були колись у ворони, але одного разу через свою легковажн╕сть вона прогн╕вила Бога, ключ╕ передан╕ в╕дтод╕ зозул╕, а вс╕ птахи та зв╕р╕ перестали балакати мовою, людов╕ зрозум╕лою доти.

Ледачий ниньки народ п╕шов, око уважне ╕ вухо чутливе йому дарован╕, та не завше беруть ╖х до вжитку... Он др╕зд неприм╕тний, а то ж в╕н разом з ╕ншими птахами сп╕вав Д╕в╕ Мар╕╖ в ╖╖ Усп╕нн╕, у переказ╕ прадавньому йдеться про чорний кам╕нь в гн╕зд╕ дроздов╕м, що щастя приносить тому, хто кам╕нь той знайде... Так воно чи не так, погов╕р людський щось сво╓ згодом ладен додати, але уважн╕ ╕стинно давно заприм╕тили невигадану прикмету: як сп╕вають дрозди в низу ялини, то рясно родитиме в те пол╕ття поле, а як вище, десь посередин╕, то й врожай посередн╕м буде, г╕рше, як сп╕ватиме птах цей ген на вершечку - яловою чекай тод╕ ниву, ц╕ни хл╕бн╕ теж до вершечка пол╕зуть ╕ сам чолов╕к засп╕ва╓ та заскавулить так жал╕бно, як отой др╕зд у верхов╕тт╕...

Ледачкуватий ╕ неспостережливий народ п╕шов, думалося з г╕ркотою сл╕пому старцев╕, н╕як ума прикласти не спроможеться, бажання п╕знавати св╕т до то╖ меж╕, що дозволив Всевишн╕й... Ск╕льки прикмет повз око людське проходить, та н╕кому придивитися оком св╕жим. ╤ не т╕льки птахи подають чимало ознак, кожна рослинка-билинка сво╓ значення ма╓ ╕ д╕ю свою. От нехитра рослина, петр╕в хрест, - чом б╕ля нього мошкара н╕яка не водиться, поблизу поле шк╕дник не зачепить? Опов╕дав ще батько його:

- Святий Петро був, не в приклад людов╕ нин╕шньому, до всього вельми ц╕кавий, знав по ╕мен╕ кожну рослинку, кожну найменшу комашку назвати м╕г. Як ╕шов в╕н полями, то жучки, бдж╕лки й метелики його завше оточували. От, бувало, в╕зьме святий прутика ╕ цвьохка╓ ним, мов бат╕жком. А жучки всяк╕, комашки не см╕ють по тому шкодити полю, хл╕б переводити ╕ точити. Пот╕м кине десь на межу Петро прута того, а в╕н прийметься та зросте. ╤ вс╕ мушки й жучки, що точили пос╕яне, в╕дтод╕ не мають там права врожай псувати, обминають далеко той клин...

Не побачив п╕д Ярославом князь Ростислав той знак, що подавав йому через орл╕в та вороння хмару, марно т╕льки во╖в сво╖х у землю поклав.

Сивий старець небайдуже ставився до неспок╕йно╖ ╕ закручено╖-перекручено╖ дол╕ Ростислава Михайловича, бачилося якось йому, що князь народився в сорочц╕. ╤ то було не припов╕дкою чи звичайн╕с╕нькою байкою, бачилося старцев╕, що хтось у роду князевому справд╕ вродився вельми щасливим, тож сорочку дитячу того щасливця за прадавн╕м звича╓м спалили, зашили поп╕л у ладанку ╕ передавали ╖╖ щоразу в наступне покол╕ння, доки не д╕сталася вона Ростиславов╕.

А ще бачилося старцев╕ сл╕пому, мов кр╕зь досв╕тню мл╕ч, що доля князя десь у кра╖, де сонце заходить - то в╕н наслав тод╕ вовч╕ згра╖, щоб не встигло Ростиславове в╕йсько при поверненн╕ з литовських кра╖в попереду Данила Романовича у Галич вв╕йти, дал╕ т╕ дороги князев╕ пролягти мали. Знав старець сивий, чому, як вц╕лила пущена навмання стр╕ла у вовка, натом╕сть не скавул╕ння почулося, а бол╕сний зойк людський: зла ворожка прокляла одного чолов╕ка ╕ став той вовкулакою. Але прокляття лиш до першо╖ кров╕ силу мало, вмить по ран╕ став вовкулака знову людиною ╕, накульгуючи, на б╕гу рвав рештки вовчо╖ шерст╕ з пл╕ч, вт╕кав в╕н пот╕шено чимдуж в╕д хижо╖ згра╖.

- Бач який, - засм╕явся раптом старець, згадуючи думки Ростислава, як в╕н ма╓ долю свою за петельки брати та п╕д дудку свою ╖╖ змусити витанцьовувати. - Марна, княже, твоя над╕я ╕ спод╕вання даремн╕ тво╓╖ гордин╕. Будеш ти ╕ доля твоя так танцювати, як он там написано...

╤ старець п╕дняв на небо сво╖ невидющ╕ оч╕, мов справд╕ м╕г прочитати м╕ж хмар, що проб╕гали прудко на св╕жому в╕тр╕, зазначену князев╕ путь ╕ долю.


14


Вже п╕знього вечора, як на всю м╕ць клекот╕ли, потр╕скуючи г╕ллям, багаття навколо замку Г╕мберг ╕ небо ╕з темно-синього стало криваво-червоним, до Оттокара II приб╕гли занепоко╓н╕ г╕нц╕:

- Ваша величносте, в╕стуни та╓мн╕ доносять, що Роман Данилович хоче вийти ╕з замку ╕ пробитися кр╕зь оточення. Сам гада╓ ╕ти, без Гертруди. ╢ нагода з небезпечним супротивником поквитатися назавжди.

Оттокар надовго задумався, мов щось рахувати вельми складне взявся в ум╕, г╕нц╕ тим часом чекали, похиливши голови ╕ нетерпляче пов╕ками кл╕паючи: завше р╕зкий у рухах та р╕шеннях, ╖х правитель м╕г в╕ддати розпорядження сп╕шне та неспод╕ване. Натом╕сть, по довг╕й мовчанц╕, Оттокар лише поз╕хнув протяжно ╕ смачно, ледь прикривши задля чемност╕ долонею рота, - ╕ то не поза була, в╕н справд╕ не висипався ╕ добряче стомився за останн╕й час.

- А нехай соб╕ йде...

З подиву г╕нц╕ нав╕ть очима кл╕пати перестали, проте перечити н╕хто не посм╕в, т╕льки докинув один з них вп╕вголоса, наче роздумуючи:

- Нагода така навряд чи колись ще випаде...

Оттокар пов╕льно пров╕в долонею по сво╓му обличчю, мов вмиваючись ╕ зганяючи втому та сон.

- П╕ти можна завше... Повернутись - н╕коли...

У довг╕й мовчанц╕ перед куцою в╕дпов╕ддю в╕н таки рахував насправд╕. Вираховував подумки, ск╕льки сили ╕ в╕йська потребуватиме Роман╕в батько, гр╕зний Данило Галицький, аби убезпечитися в╕д татар, ск╕льки сл╕д у пох╕д на ятвяг╕в... Н╕, складав ретельненько ╕ перекладав думки Оттокар, мов селянин дрова на сувору зиму, не стачить моц╕ Данилов╕ на пох╕д на В╕день, на Г╕мберг.

Придворн╕ могли б дор╕кнути йому за що завгодно - за раптовий окрик, гн╕в непояснюваний ╕ на поз╕рний погляд безпричинний, незрозум╕лий спершу наказ, який матиме з часом довготривал╕ насл╕дки, - не могли вони т╕льки криве слово мовити про Оттокарове вм╕ння вираховувати наперед найскладн╕ш╕ в╕йськов╕ чи житт╓в╕ придибенц╕╖. Ще не забулося, як отримав в╕н право на австр╕йське герцогство...

Весняно╖ днини 1252 року в м╕ст╕ Хаймсбурз╕, де зливаються неподал╕к р╕ки Дунай ╕ Морава, стояв п╕д в╕нцем дев"ятнадцятил╕тн╕й маркграф ╕ недавно вибраний герцог Оттокар з╕ сво╓ю нареченою Маргаритою Бабенберг. Тод╕ наче висхлим листям шелест╕ло сп╕вчутливе ╕ чомусь принизливе поза спиною:

- А наречен╕й-то вже п"ятдесят два... Нав╕ть не мат╕р, швидше бабуся.

Те шелест╕ння, як ус╕м на в╕нчанн╕ видавалося, щонайменше обходило х╕ба молодого. Стрункий, миловидний Оттокар охоче витр╕шки навкруги продавав, посм╕хався щиро ╕ весело. Душу гр╕ли йому не л╕та молодо╖, а прижовклий з плином часу документ. То був Privilegium Minus ще року 1156-го, де ╕мператор Священно╖ Римсько╖ ╕мпер╕╖ Фр╕др╕х I п╕дтверджував спадкове право роду, а отже, ╕ наречено╖, на австр╕йське герцогство.

А ще завидющ╕ оч╕ ж╕ноцтва, що переш╕птувалося поза спиною, дратував не т╕льки в╕к наречено╖, значно б╕льше дивувала й обурювала спок╕йна та гордовита Маргаритина постава.

- ╤ч, запишалася, - не втомлювалися шелест╕ти т╕ сам╕ губи. - Краще б щастя таке як╕йсь кралечц╕ молодесеньк╕й...

Наречена не могла, зв╕сно, чути, про що там плещуть заздр╕сн╕ язики, проте здогади ╖╖ були безпомильними. ╤ нехай соб╕, думала з╕ спок╕йною впевнен╕стю у душ╕, язики без кост╕. А вона, Маргарита, ма╓ ╕стинно зараз чим пишатися. Але зовс╕м не молод╕стю свого нареченого та його красою... Вона тим шлюбом, миром пов"язуючи Богем╕ю з Австр╕╓ю, землю свою вбер╕га╓ в╕д безконечних во╓н в останн╕ часи, в╕д сл╕з материнських за д╕тьми полеглими, - ╖╖ плаття в╕нчальне краще щит╕в та меч╕в оборонить св╕й край. ╤ не було в Маргарити яко╖сь неприязн╕ до Оттокара, бо ще перед в╕нчанням обо╓ ц╕лком в╕дверто балакали:

- Моя держава мене тепер женить, - стрибали весел╕ ╕скри з-п╕д Оттокарових в╕й.

- ╤ моя п╕д в╕нець наряди мен╕ мережить, - на здачу посм╕шку в╕ддала майбутньому чолов╕ков╕.

Оттокар немало ходив у походи. Але як випадало вдома бувати, то ретельненько виконував св╕й подружн╕й обов"язок, не один раз за н╕ч повертаючи навколо себе немолоду ╕ вже повнот╕лу достатньо свою жону.

Зб╕гав час, але Маргарита чомусь не ваг╕тн╕ла, порожн╕й жив╕т ╖╖ був, наче покинута ╕ вихолонула хата. Це почало непоко╖ти Оттокара, в╕н аж н╕як не м╕г зоставити престол без спадко╓мця, та й Маргарита почувалась при тому абияк, нав╕ть одного разу, мов ненароком, п╕дкусила його:

- Все походи та в╕йни, охляв, мабуть, з того, чолов╕чку...

Наче вжалений, круто обернувся до жони Оттокар: як посм╕ла дор╕кнути йому чолов╕чою неповноц╕нн╕стю?

- Хто в цьому винен - не п╕ду до гадалки, - пов╕льно протиснув кр╕зь зуби, з трудом неабияким, мов кожне те слово опиралося в╕дчайдушно; в самого ж нутро закипало окропом ╕ голосно клекот╕ло. - Пропоную натом╕сть побитися об заклад.

Брови у Маргарити поповзли угору: що за химеру нову вигадав чолов╕к?

- Приведи мен╕ молоду д╕вчину ╕з свого оточення, яку сама вибереш. ╤ за р╕к вже перекона╓шся, що я не безпл╕дний.

Самовпевнена Маргарита щиро в душ╕ гр╕шила на Оттокарову безпл╕дн╕сть, тож виклику його неймов╕рного не злякалася, негадано для само╖ себе прийняла дивовижну умову.

Небавом перед Оттокаром поряд з жоною стояла молода ╕ сором"язлива д╕вчина - ще одна Маргарита, Маргарита фон Шу╓нринг.

Претендентка на н╕ч в корол╕вськ╕й опочивальн╕ не була красунею, але чари юност╕ додавали особливо╖ звабливост╕ ╖╖ струнк╕й постав╕, найменшому порухов╕ чи випадковому жестов╕. Оттокар так приск╕пливо оглядав претендентку, пробуючи уявити себе з нею у л╕жков╕, що в то╖ щоки жаром взялися - притули до тих щ╕к ненароком руку, то враз, видавалося, на н╕й пухирц╕ зб╕жать.

╤ року не минуло, як Маргарита фон Шу╓нринг народила Оттокаров╕ сина Микулаша.

Зв╕сно, для непосидющого ╕ невсипущого Оттокара те не вир╕шувало проблему спадко╓мця престолу, бо за тод╕шн╕м законом позашлюбн╕й дитин╕ дозволялося займати будь-який найвищий пост у держав╕, проте вона не могла претендувати на корол╕вський трон.

Не пом╕чали придворн╕, щоби з того Оттокар вельми журився: Privilegium Minus 1156 року тепер належить йому, з безд╕тною Маргаритою можна розлучитися, ╕ того в╕н доб"╓ться в╕д самого Папи Римського, - а там п╕дбере соб╕ молоденьку дружину корол╕всько╖ кров╕...

...Г╕нц╕, що принесли в╕сть про оч╕куваний в╕дх╕д ╕з фортец╕ Романа Даниловича, трохи розчаровано в╕дкланялися. Але Оттокар однаково не м╕г вже заснути. В╕н вийшов у н╕ч, де небо, яке розкреслювали сердит╕ ╕скри з багать його вояцтва, з криваво-червоного стало св╕тло-жовтавим. Оттокара не полишали думки про дивакуватого Романа Даниловича: в╕н же напевне знав, що не пришле король Бела йому помоч╕. ╤ все ж не пром╕няв чолов╕к п╕вцарства н╕мецького на власну честь. А чи зм╕г би в╕н, Оттокар, так вчинити?

Н╕кому в житт╕ не дано п╕знати, що пишеться оп╕сля цього та╓мничого "якби"...

Зд╕ймалися прудк╕ ╕скри у просв╕тл╕ле небо, ╕ здалеку в т╕ чудернацьк╕ креслення яскравих ╕скор впл╕талася п╕сня вояцтва його, безжурна ╕ хвацька, яку не обходили зовс╕м с╕ча смертельна назавтра, кал╕цтво ╕ кров, т╕й п╕сн╕ важливе було прив╕лля саме сьогодн╕, в цьому н╕чному, бездонному ╕ безконечному неб╕.


15


Ростислав Михайлович пов╕льно спускався у п╕дземелля вузеньким проходом, обачно ступаючи в нап╕втемряв╕ кам"яними вологими сходами. ╤нколи в╕д непевност╕ в╕н торкався руками холодних мурованих ст╕н, що слизькими були в╕д пл╕сняви ╕ де-не-де врослого моху; кожен крок, нав╕ть несп╕шний та обережний, породжував хистке ╕ лякливе в╕длуння.

Ростислав ╕шов до барона ╤штвана.

В╕н ╕ дос╕ не знав достеменно, чи то правильно чинить, чи зрозум╕╓ його барон ╕ чи не спричинять в╕дв╕дини ц╕ р╕зн╕ там суди ╕ пересуди, пл╕тки придворн╕. Зрештою, те все йому байдуже, су╓та ╕ марнота, людин╕ лише для само╖ себе важити може власний добрий чи хибний вчинок. А барона в ув"язненн╕ хтозна-яка доля чека╓, король п╕д гарячу руку, чого доброго, ╕ стратити може.

Скрипнули, наче бол╕сно зойкнули, важк╕ кован╕ двер╕, ╕ в св╕тл╕ навск╕сного променя, що падав з маленького загратованого в╕кна ген п╕д чорною цв╕лою стелею, в╕н побачив барона - зарослого, невмитого, на обличч╕ якого присох, певне, бруд ще минулого бойовища.

- Ти? Ви? - повертав пов╕льно лице ╤штван, а вимовив з подивом так, мов на нього саме зараз напала гикавка.

- Я, гадаю, мусив прийти, - по хвил╕ озвався неголосно Ростислав. - Я хочу короля просити за вас, тому потребую поради...

См╕х, такий же неголосний, пом╕ж голих холодних мур╕в зазвучав проте розкотисто, мов барон не пошкодував легень:

- А де ж на пол╕ бою були т╕ порадники? Чом цього ран╕ше вони не зажадали?

"Ан╕ до сака, ан╕ до бовта - дурень в╕чний", - подумав нав╕ть без злост╕ на нього Ростислав. Той док╕р, гадав в╕н, ц╕лком криводушний, бо вирятував Ростислав таки барона тод╕, хоч м╕г ╕ знехтувати його безпечн╕стю.

- Я до короля не хот╕в би ╕ти без вашого в╕дома...

Тепер см╕х був глух╕ший, якийсь хрип проривався з грудей, що тряслися з тамованого щомоц╕ реготу, а врешт╕ барон закашлявся.

- З яких це п╕р моя доля стала когось хвилювати?!

Повз увагу гостя не проминуло, що називають його в трет╕й особ╕.

- Мене не ви ц╕кавите, як на те п╕шло. Куди ╕стотн╕ша справедлив╕сть...

- Ти ба, яке вишукане благородство, - ╤штван глипнув так з-п╕д замурзаного лоба, мов пожбурив замашну каменюку. - Сперш розбити тенд╕тне й крихке почуття, що було м╕ж мною ╕ Анною, а тод╕ вже явити ╕стинне ╕ неп╕дробне лицарство...

"Якби ж то вдалося розбити, - ковтнув г╕ркоту у душ╕ Ростислав. - Йдуть роки, п╕дростають д╕ти, зам╕жжя дочок небавом, а воно н╕як дос╕ не розколю╓ться, на черепки та п╕сок не хоче розсипатися".

- Я проситиму короля напевне, - притиснув у тон╕ г╕сть. - Ваша давня неприязнь мене не обходить, а от у поразц╕ у надвеч╕р"я ви справд╕ не винн╕.

- Кинути в╕йсько на фланз╕, лишити напризволяще, - все см╕явся кр╕зь хрипи барон, - то неабияке лицарство... Його величн╕сть ма╓ в╕двагу таку пом╕тити.

В╕н задира╓ться, думав з холодним вже споко╓м Ростислав Михайлович, в╕н хоче його вивести з р╕вноваги. Бо неправду говорить, п╕д Ростиславом вбили коня, в╕рн╕ во╖ ╕стинно вихопили його з-п╕д занесеного над головою меча; ╕нша р╕ч, що пан╕кувати не стали, в╕дступали усталеним порядком, якщо в капи, сутолоц╕ ╕ м╕шанин╕ сво╖х ╕ чужих те назвати можна порядком.

- Я не потребую вашого заступництва, бане Ростиславе, - кашель в барона то стихав, то знов рвав груди.

- А я не прийшов попитати дозволу. Я прийшов пов╕домити, ╕ не б╕льше.

Честь в однаков╕й ц╕н╕ - ╕ в бою, ╕ оп╕сля нього.

Раптом барон схопив Ростислава за руку ╕ щомоц╕ стис - оч╕ його, дос╕ зимн╕ як╕сь, враз спалахнули; в тому митт╓вому спалахов╕ бачилися Ростиславов╕ ╕ благання, ╕ ненависть, ╕ незд╕йсненна над╕я; такий погляд можливий х╕ба в людини при маренн╕, коли гарячка крайня забира╓ пам'ять, лиша╓ в╕дчуття реальност╕, а натом╕сть поста╓ перед людиною якийсь ╕нший, вигаданий нею чи болячками нав╕яний св╕т.

- В╕дступ╕ться в╕д Анни, - вже не хрип╕в, а швидше шип╕в голос барона, як може чер╕нь розпечений зашип╕ти, коли ненароком пролити на нього воду. - Ви н╕коли не зможете дати ╖й щастя, життя ╖╖ з вами ╓ каторгою, невже не бачите, не зна╓те, не в╕дчува╓те?

На якусь мить Ростислав скам"ян╕в, мов заворожений, не здатен був бодай ворухнутися. "Були на масницю вареники, та в п╕ст на вербу повт╕кали", - зл╕сть нарешт╕ вхопилася в душу. В╕н ╕з силою смикнув руку:

- Ви не пам'ять з хвороби втратили. Ви загубили сумл╕ння - отаке верзти по ст╕лькох подружн╕х л╕тах...

╤ Ростислав круто повернувся та подався до важких, незграбно окованих дверей, мало не вдарившись головою в низьку шал╕вку.

Наступного дня Ростислав Михайлович був у короля ╕ опов╕в йому все, що бачив ╕ думав, зв╕сно, без дивовижно╖ пропозиц╕╖ затьмареного поразкою та ув"язненням мозку барона.

- Не чекав такого заступництва, - стис ╕з серцем губи король. - Безгол╕в"я та боягузтво не так оц╕нюються.

- Ваше величносте, - стояв на сво╓му Ростислав Михайлович. - Я не веду мову про весь б╕й, я лише про завершення, про надвеч╕р"я...

Король Бела якимось дивним ╕ довгим поглядом подивився на зятя, спохмурн╕в ще б╕льше, перекладаючи р╕зн╕ думки в голов╕ - ╕ н╕хто не мав права знати, що в них, наск╕льки об╕знаний батько з життям доччино╖ с╕м"╖, а врешт╕, з╕тхнувши, т╕льки й кинув:

- Треба добре подумати. Якось життя утрясеться.

А як ╕ кого трястиме в тому житт╕ - промовчав король.


16


Чорн╕ т╕н╕ в╕д побаченого лягали на обличчя Ростислава Михайловича, так╕ ж чорн╕, як головешки на м╕сц╕ колишн╕х селянських подвориць, де лише в╕тер зн╕мав с╕рий попел з вигор╕лих людських труд╕в. Вогненний татарський вал прокотився карпатським кра╓м, дика аз╕йська сила перехлюпнулась через гори ╕ з лихов╕сним посвистом назад в╕д╕йшла, полишивши по соб╕ б╕ду ╕ пустку.

Ростислав Михайлович клопотався немало першим приданим за дружиною Анною, яким угорський король Бела IV спорядив доньку. То були замок Ф╕зер у Земплин╕, села Вишневе, Ор╕хове, земл╕ у терен╕ Мукач╕всько╖ дом╕н╕╖. В╕н не м╕г, зв╕сно, дор╕кнути бодай чимось сво╓му тестев╕, т╕льки одержане н╕як не скидалося на корол╕вський дар. В сел╕ Вишневому, невипадково так названому, х╕ба десь на околиц╕ в╕д вогню вц╕л╕ла вишня ще весни наступно╖ зацв╕сти буде здатна, а в Ор╕ховому геть всеньк╕ дерева нагадували йому перевернут╕ блискавиц╕ чорн╕, застигл╕ дов╕ку у спалахов╕ сво╓му останньому. Водян╕ млини, поскрипуючи старечо, довг╕ роки на хл╕б мололи, а тепер стояли н╕мими пок╕йниками ╕ ╖х натруджен╕ лопаст╕ бралися мохом.

А може, й правду казав той старець сл╕пий ╕з Лучеська, що дол╕ н╕яким конем ╕ н╕яким возом ще н╕хто не об"╖хав, наб╕гала думка у Ростислава Михайловича, як оглядав те невеселе придане. Але якщо судилася йому ця земля, що ст╕льки страждань ╕ глуму зазнала, то ма╓ в╕н стати у пом╕ч ╖й, щоб на попелищ╕ постали нов╕ дом╕вки, в╕дродилася випалена ╕ всохла садовина, воскресли млини, аби ц╕лоденно ╕ ц╕лонощно трудитися задля найталановит╕шого ╕ найвищого, що дос╕ вигадати могло людство, задля хл╕ба святого...

Легко сказати, що ма╓ цей край в╕дродитися. От т╕льки дещиц╕ браку╓ для того, рук людських, бо чимало люду в полон╕ г╕ркому йде у валках далеких на ринки нев╕льник╕в, ще ╕нш╕ в св╕ти розб╕глися ╕з нажаханими дов╕ку очима.

Ростислав Михайлович роззирався обезлюдн╕лими селами, де х╕ба одинокий, чудом вц╕л╕лий журавель б╕ля криниц╕ тихо похитувався на в╕тр╕, роззирався яловими полями, порослими бур"янищем, ╕ диву лише дивувався: нехай орда села понищила, хай люд на продаж погнала, бо ╕ншого, кр╕м грабунку, дос╕ вона не навчилася, ан╕ зерня пос╕яти руки не вправн╕, ан╕ млин збудувати, - але нащо ж було виноградники нищити? То ж, певне, тисячол╕ття мина╓, як тут виноградну лозу ростять, а за останн╕ часи сорти оновили, так╕ смачн╕ та удатн╕. Але нехай, король Бела для заселення обезлюдн╕ло╖ земл╕ вже запрошу╓ н╕мецьких та ╕тал╕йських виноградар╕в, винороб╕в-в╕нцлер╕в знатних, нада╓ колон╕стам, як ╕ жменьц╕ м╕сцевого селянства, що лишилося, право нов╕ виноградники закладати, виготовляти та продавати вино, зв╕льнивши господаря такого на десяток л╕т в╕д подат╕ будь-яко╖ та церковно╖ десятини.

Ростислав Михайлович таки щиро поважав свого короля ╕ тестя, але не у всьому був згоден ╕з ним. ╤стинно, ╕тал╕йський в╕нцлер б╕льшу тяму повинен мати, як виготовити вино, - та х╕ба десь бачити судилося йому доглянут╕ш╕ поля, як на його споконв╕чн╕й земл╕?

╤ збира╓ Ростислав Михайлович по тому сво╖х наближених. Одним в╕н наказу╓:

- ╥дьте п╕д Ки╖в. Там зроду пшениц╕ були вдатними. Прос╕ть смерд╕в до нас, тут земля злогу╓, тут прив╕ле╖ матимуть ╕ в рад╕сть ╖м житиметься. Та не бар╕ться, вирушайте, бо в л╕т╕ ╕ качка прачка, а в зим╕ ╕ Тереся не береться.

╤ншим радив на Черн╕г╕вщину путь обрати.

- Там для земл╕ люд мозол╕в не шкоду╓. ╤ чу╓ ╖х руки земля. А в дерев╕ знатися - небагато ╖м р╕вних знайдеться.

Ще трет╕м наказував лаштуватися у дорогу в кра╖ галицьк╕ та волинськ╕. Бачити довелося якось йому, як батько висварював там сина за грядку не вельми охайну. Син дивувався, нав╕ть в╕дговорюватися пробував, що нер╕вна борозна н╕як врожаю не зашкодить, от т╕льки батько з того ще б╕льше сердився ╕ сварив:

- Образиться земля, запам"ята╓ тебе, тож дов╕ку незлюбить ╕ слухатися перестане.

Мчали г╕нц╕ в р╕зн╕ кра╖ руськ╕, просили в обезлюдн╕л╕ села карпатськ╕ селян. ╤ небагато води спливло в р╕чках тамтешн╕х, як заскрип╕ли вози з пожитками, роззиралися зац╕кавлено в ус╕ боки очиська д╕твори др╕бненько╖, яка вперше вирушила в дороги неблизьк╕. А небавом дом╕вки зростати стали в покинутих селах, де дос╕ х╕ба ноч╕ глупо╖ на вулицю вийде сторожка лисиця, спод╕ваючись марне на здобич.

Ростислав Михайлович не м╕г знати напевне, чи цей край долею йому в нагороду д╕стався, чи випробування то чергове, зате твердим у переконанн╕ був, що головного болю за вс╕х випадк╕в таки стачатиме. Н╕, в╕н не лякався н╕ поту, н╕ мозол╕в, т╕льки раз на пам"ят╕ вс╕х покол╕нь манна сипалась з неба, б╕льше оч╕кувати люду ледачому ╕ малов╕рному не доведеться ╖╖, але крок його кожен ма╓ щоразу наближати до задуманого ╕ довгими ночами, без мачини найменшенько╖ сну, замисленого: ма╓ в╕н стати на чол╕ княз╕вства вельми поважного, у св╕тах, як не озирайся навкруг, шанованого; ще краще, величного царства. Задля цього в╕н ╕ себе н╕ на йоту не шкодуватиме, йтиме до моц╕ крайньо╖, пулятиметься з останн╕х сил, до забуття, до безпам"ятства, н╕гтями шкребтиметься, аби т╕льки вперед до цього наближатися.


17


╤нколи непорозум╕ння, образи та пересвари др╕бн╕ м╕ж Ростиславом ╕ Анною виникали на р╕вному м╕сц╕, зовс╕м з н╕чого, без видимо╖ причини. За останн╕й випадок Ростислав картав себе, мов легковажного хлопчака.

Домашня к╕шка ╖хня, яку Афродитою величали поштиво, була Анниною улюбленицею - з нею панькалися, ╖й потурали, наче дитин╕. Афродита те в╕дчувала, напевне, несп╕шно соб╕ ступала дол╕вкою, гонорово тримаючи голову та зверхньо й поблажливо очима поблимуючи навкруги; коли ж ╖й щось не подобалося чи повелися з нею ненароком бодай тр╕шки нечемно, то била сердито себе по боках довгим ╕ пухнастим хвостом - ╕ тод╕ хатн╕ служниц╕ злякано перезиралися, остер╕гаючись гн╕ву Анни.

А недавно Ростиславов╕ подарували в розк╕шн╕й кл╕тц╕ папугу. К╕шц╕ чомусь не до вподоби припав новий квартирант, стала роздратовано вона кидатись на кл╕тку та лапою бити, на що папуга не звернув н╕ крихти уваги, х╕ба ╕нколи з досто╖нством оком кл╕пне. ╤ тут Ростислава п╕д"юдило на ц╕лковито хлопчачу вит╕вку: а що, як випустити птаха?

Папуга кр╕зь розчинен╕ дверцята ступив преспок╕йно, зробив крок ╕ другий, що привело к╕шку до крайнього обурення: Афродита аж на задн╕ лапи звелася, вереснула щомоц╕, зелен╕ ╕скри з очей пускаючи. А папуга ще крок ступа╓, ╕ ще один - з подиву к╕шка назад рачкувати стала, не перестаючи верещати, врешт╕ вперлася спиною в ст╕ну ╕ так застигла, а птах р╕зко назад в╕дкинув свого чималого та гр╕зного дзьоба.

- ╥сти хочеш? - спитав папуга.

Ростислав, якого не попередили, що птаха говорити навчили, аж пирскнув зо см╕ху, бо так звертались, напевне, попередн╕ господар╕ перед год╕влею папуги, а к╕шка з диким вереском в найдальший кут стр╕лою метнулася.

На ту верем╕ю якраз нагодилася Анна.

Такий же прудкий, як к╕шка ╖╖, кинула погляд вона сперш на Афродиту, тод╕ на папугу, а врешт╕ з докором подивилася на чолов╕ка.

- В сво╖м дом╕ я не маю права тепер нав╕ть на к╕шку, - неголосно мовила Анна ╕ в кутиках очей ╖╖ зблиснули дв╕ краплини. Вона прожогом кинулась геть, плач ╕ схлипування Ростислав почув уже за дверима.

"╤ паскуда ж ти р╕дк╕сний, - вилаяв в╕н сам себе. - Через др╕бниц╕, а ще дур╕сть дитячу, отак до сл╕з довести..."

Роки ╖х подружнього життя мигот╕ли, мов на л╕сов╕й дороз╕ стол╕тн╕ дерева перед очима у вершника, що мчав ускач, ╕ хоч як в╕дганяв думки Ростислав Михайлович про ╖хн╕ с╕мейн╕ обставини, вони однаково верталися з дивовижною вперт╕стю ╕ безцеремонн╕стю - в╕н виштовхував ╖х у двер╕, а вони нахабно вдиралися через в╕кно. ╤ справа була не т╕льки у ревнощах до Анниного кохання, яке, видавалося, н╕як не хот╕ло нан╕вець з╕тл╕ти нав╕ть п╕д попелом забуття, заметене п╕ском ╕ пилом прожитих л╕т. В╕н пробував ╕нколи подивитися на себе очима Анни, ╕ тод╕ на душ╕ в нього шкребло та нило. Справд╕-бо, абиякого чолов╕чка ╖й капосна доля судила - завше в походах, десь там мечем розмаху╓, бозна за що ╕ за кого. Н╕як не на╖дяться т╕ чолов╕чиська, все ╖м мало земл╕, ма╓тностей, почестей; числять себе справжн╕ми християнами, а вс╕ приписи християнськ╕ на кожному кроц╕ топчуть та н╕вечать. А як прийде з походу чергового, забрьоханий ╕ замурзаний, то сперш к╕лька дн╕в в╕дсипатиметься ╕ до тями приходитиме, але й пот╕м слова ласкавого, н╕жного й приязного год╕ в╕д нього чекати, бо вже он наближен╕ гомонять на подв╕р"╖ замку, ледве зачувши про його повернення, починають збиратися, аби виманити знов у дорогу, тепер на мисливськ╕ лови. В л╕жку такий чолов╕к ген тоб╕ п╕вень, через м╕ру гонористий та нетерплячий: вистрибне десь на курку посп╕хом, похита╓ться, прокукур╕ка╓ переможно ╕ дал╕ клювати помчить, забачивши зерня чи ╕ншу поживу.

Л╕та, що шум╕ли уже за спиною, навчили його зовс╕м по-╕ншому ставитися ╕ до ж╕ночих плач╕в, не були то для нього тепер лише бабськ╕ витребеньки хитруват╕, сльози ╕ шмаркл╕, швидше бачилися йому останн╕м захистом супроти чолов╕к╕в, в╕д природи черств╕ших, притупленою сокирою тесаних.

Н╕, Ростислав Михайлович не ма╓ права у холодност╕ ╖хн╕х стосунк╕в звинувачувати одну лише Анну, мав би в╕н теж п╕клуватися про вза╓мини, саме його провина тут чи не найперш. Зв╕сно, в╕дмовок завше м╕шок в╕днайти нескладно. Мовляв, король Бела в╕рить йому, тож посила╓ незм╕нно туди, де найгаряч╕ше, де доля кра╖ни вир╕шу╓ться - ╕ ма╓ коритися в╕н не з╕ страху, а з сов╕ст╕, бо дов╕ру можна сплатити лише монетою р╕вноважною.

... За дверима чулося схлипування Анни, ╕ Ростислав Михайлович аж вуха з того затулив: нав╕ть якщо то бабськ╕ були плач╕, на поз╕рний погляд ц╕лком безп╕дставн╕, в╕н не здатен був витерп╕ти ╖х; в шалов╕ битви чи╖мось зойком передсмертним вельми не переймався, бо той зойк у с╕ч╕ такий же звичний, як дзеньк╕т металу; не мерзла душа в нього, коли ворог повержений власн╕ кишки й закривавлен╕ нутрощ╕ разом з п╕ском у розпорений жив╕т загр╕бав; але нав╕ть одна сльоза Анни його обеззброювала, в╕н розкисав, в╕н танув льодиною останньою напровесн╕, враз десь д╕вався нал╕т захисний у душ╕, яким боронився в╕д св╕ту.

В╕н не знав, коли сталося це, т╕льки Аннину присутн╕сть, нав╕ть в прим╕щенн╕ ╕ншому, почав в╕дчувати так, як мат╕р чу╓ сво╓ дитя.


18


П╕шов за Дунай, та й додому не вертай... От причепилися т╕ слова з давньо╖ припов╕дки, все спливали у пам"ят╕ Романа Даниловича, ╕ н╕як в╕н не м╕г в╕д них в╕д╕гнатися та в╕дкараскатися. Еге ж, думав Роман, якби й хот╕в повернутися, то не так-то просто. Он навкруги замку Г╕мберг, ск╕льки око сяга╓, в╕йська Оттокара, к╕льце вороже з кожним днем щ╕льн╕ша╓. П╕сля невдалих спроб багатьох взяти штурмом замок начебто облишили прибульц╕ свою марну зат╕ю, натом╕сть облогою, мов лещатами, фортецю кр╕пко затисли, р╕шили голодом виморити.

Високо зд╕ймалися дими в тиху погоду в╕д багать Оттокарових во╖в, почувались вони прив╕льно, наче на шпац╕р з╕бралися, нав╕ть в╕тер то з одного боку, то з ╕ншого приносив нер╕дко п╕сню, веселу ╕ задерикувату, вином, в╕дчувалося, добре приправлену.

Роман Данилович вже к╕лька раз╕в посилав до короля Бели сво╖х г╕нц╕в, то жебраками перевдягнутих, то гадалками мандр╕вними. Писав королю в╕н про пом╕ч, ран╕ше об╕цяну, сперш дел╕катно нагадував, а згодом - не вельми. Натом╕сть вертались цидулки коротк╕ з жалями на власну скруту та новими об╕цянками, такими туманними, неясними ╕ розмитими, як мл╕ч надвеч╕рня п╕д ст╕нами замку.

- Чи пода╓ нам над╕ю король, що там пише? - перепитувала Гертруда ╕нколи в засмученого чолов╕ка.

- Пише, що не лише ╕ з собою не в╕зьме, - пробував в╕джартовуватися Роман припов╕дкою з його кра╖в про листування закоханих, але самому було не до жарт╕в.

М╕ж тим, у замку зак╕нчувався корм для коней, на схудлих боках ╖х ребра нескладно тепер було пол╕чити, ще важче ставало ╕з харчем для люду залоги. В зас╕ках так обачно й ретельненько п╕дм╕тали денця, мов там кожне зерня хот╕ли порахувати. Те драт╕вливе в╕дчуття голоду т╕льки посилювали дими з табору Оттокарового в╕йська, дими, з якими дол╕тав лоск╕тливий ╕ зманливий, драт╕вливий ╕ тепер зовс╕м нестерпний запах св╕жо╖ смаженини.

З жалем дивився Роман Данилович на во╖в сво╖х, обходячи залогу, на т╕ висхл╕, бл╕д╕ й обескровлен╕ лиця, на велик╕ м╕шки п╕д очима - т╕ оч╕ стражденн╕, видавалося, ╓дин╕ ще стримували на земл╕ т╕ло людини в╕д найменшого подуву в╕тру.

- Охляла рука не вдержить н╕ меча, н╕ списа, - говорили ╕ радили Романов╕ Даниловичу старшини залоги. - Треба р╕зати кон╕, доки й т╕ не виздихали.

Настав час, коли служниця на тац╕ подала на сн╕данок Романов╕ ╕ Гертруд╕ лиш невеликий окра╓ць хл╕ба ╕ воду.

- Я вже сн╕дав, - посп╕шно збрехав Роман, в╕дводячи погляд.

Але в╕н ще встиг заприм╕тити, як у кутику ока дружини щось зблиснуло, та так ╕ застигло.

Вчора Гертруда сказала Романов╕, що понесла вона, дитину в╕д нього чека╓.

Служниця, подавши тацю, не вийшла в╕дразу, як звично, а все ще переступала з ноги на ногу; Роман зиркнув на не╖ з н╕мим запитанням.

- Дайте мен╕ як╕сь дорогоц╕нност╕, - сказала служниця. - Я спробую пробратися в м╕сто ╕ на харч ╖х пом╕няти.

- Як же ти... - за╖кнувся було Роман Данилович, маючи на уваз╕ щ╕льну облогу, та служниця вперше дозволила соб╕ перебити:

- Кому я потр╕бна, стара ╕ кульгава... А ц╕нност╕ - то лише звичайн╕с╕ньк╕ кам╕нц╕, тут вони н╕ц не вартують.

На подив Гертруди й Романа, служниця, прихопивши ще сукувату палицю, к╕лька раз╕в безперешкодно ходила у м╕сто ╕ п╕д полою свого лахм╕ття ╖ст╕вне приносила, - справд╕, сторожа не звертала на кульгаву жебрачку уваги.

В╕д короля Бели, тимчасом, не було ан╕ жодн╕с╕нько╖ вт╕шно╖ зв╕стки.

- ╤ди, певне, Романе, до в╕тця свого, - сказала врешт╕ одного ранку Гертруда, прикладаючи до рота хустину, бо нудило вельми. - Може, в╕н нам чимось зарадить.

В Романа Даниловича ╕ самого наб╕гала ╕нколи схожа думка, але в╕н гнав ╖╖ швидесенько, бо за п╕длу вважав ту думку, за зраду - в такий час ╕ за таких обставин можна п╕ти, та й з к╕нцями...

Т╕льки головою крутнув, як в╕л, що хот╕в би налигача скинути.

Через день повторила Гертруда:

- Йди до в╕тця, Романе. Т╕ придворн╕ пл╕тки, що король Бела земл╕ н╕мецьк╕ соб╕ хоче лишити, а в╕д нас в╕дкупитися, напевне, ╓ правдою.

╤ знову Роман крутив головою, як в╕л, що в╕д гедз╕в борониться в спас╕вку.

Втрет╓ вже згодом благала Гертруда:

- Пробивайся, Романе, до короля Данила. Йди, доки з голоду ми ще не склякли. Я домовилася ╕з во╓водою Бернгардом Прейселем, в╕н оружно проведе тебе кр╕зь облогу.

Доки не склякли, допоки не склякли... В╕н не мав чим перечити дружин╕, не м╕г в╕днайти таких сл╕в. То не Оттокарове в╕йсько, то смерть голодна обступила замок, вже вона ондечки, хазяйновито обходить буд╕вл╕ ╕ мури, у в╕ч╕ нетерпляче кожному оборонцев╕ зазира╓; не бува╓ чудес, п╕дступить вона й до Гертруди, до того життя крих╕тного, що й св╕ту б╕лого ще не побачило...

Як обняв Роман на прощання Гертруду, то довго стояв зац╕пен╕лим, правцем на дерево незрушне перетвореним; в╕н мало зважав на во╓воду Бернгарда Прейселя, що так нетерпляче топтався поодал╕к: чи судитиметься йому ще обняти колись дружину, що чека╓ його дитя, чи вернеться в╕н сюди, вирушаючи в неблизьку й небезпечну дорогу кр╕зь вогнища ворож╕ палаюч╕? А як не вернеться, то що випаде новонародженому дитинчат╕, якого вже не побачить н╕коли? Доле лиха ╕ химерна, нащо ти так?


19


Нечасто випадало Ростиславов╕ Михайловичу бавитися з д╕тьми - то в походах десь був, з корол╕вськими дорученнями ╖здив, як прибували ╕менит╕ гост╕, ╖х на мисливськ╕ лови годилося запросити, але як траплялася щаслива нагода, в╕н залюбки вечорами т╕шив малечу казками ╕ небилицями р╕зними. ╥жачок в його опов╕д╕ не стар╕в н╕коли, бо знав, де росте молодильна трава, ведм╕дь колись був м╕рошником, але звича╖в не шанував, молов зерно на Великдень, от Бог ╕ перетворив його на зв╕ра. Рак не випадково задом повзе. Коли Господь на земл╕ створював р╕зну живн╕сть, водночас очима ╖╖ над╕ляючи, про рака у тих клопотах якось забув. Сл╕пцем повзав рак деякий час, аж поки про нього згадали. Взяв Бог пару очей та й каже до рака: "На тоб╕ оч╕!" Але той чи вже звик обходитися без них, чи образився, т╕льки в╕двернувся в ту мить. З то╖ пори в рака оч╕ позаду ╕ рачку╓ в╕н задом в╕дтод╕. А ще Ростиславова д╕тлашня про птах╕в полюбляла слухати.

- Колись солов"╖ не жили в цих краях, - опов╕дав перед сном Ростислав. - Жили у далек╕й ╤нд╕╖ ╕ збирали найкращ╕ п╕сн╕ для ╕нд╕йського короля - той слухати ╖х вельми любив. Але якось один соловей залет╕в на Русь, яку ще Укра╖ною називати стали, ╕, натомившись, с╕в перепочити в сел╕ незнайомому. Вс╕ п╕шли на той час у поле, ╕ село було, мов н╕ме. Дивний народ тут, подумала з г╕ркотою пташка, похмурий та невеселий. Та ось сонце с╕дати стало, вертався ╕з прац╕ люд, ╕ почулася п╕сня, одна, друга, третя. Таких соловей н╕коли не зустр╕чав, тож старався запам"ятати. ╤ коли з р╕зних земель злет╕лися солов"╖ в корол╕вський сад, кожна птаха принесеною п╕снею похвалитись хот╕ла. Та все це король уже чув, лиш кривився з того невдоволено. ╤ ось засп╕вав соловей з Рус╕ - ╕ наче ожив володар. Не доводилося дос╕ йому чути такого мелод╕йного сп╕ву, наказав т╕льки ц╕ п╕сн╕ надал╕ йому сп╕вати...

Анна ревниво ставилася до небилиць Ростислава, бо батьк╕вську опов╕дь д╕тлашня чомусь охоч╕ше слухала, тож ╕ соб╕ частенько готувала на веч╕рню казку св╕женьке.

Сьогодн╕ Анн╕ було не до байочок дитячих.

Нав╕ть батькова поразка в бою з австр╕йцями не так душу г╕рчила, як жаска зв╕стка про ув"язнення барона ╕ корол╕вська п╕дозра, ба, б╕льше, звинувачення прилюдне у зрад╕. Такими речами король Бела не легковажив ╕ словами марне не розкидався - в будь-яку хвилю меч ╕з висвистом м╕г опуститися на голову не т╕льки винного, а й просто зап╕дозреного. Анна ж дос╕ не забула ╤штвана...

Вона забути старалася, найменшу згадку про нього гнала з порога, як непроханого ╕ нахабного гостя, вим╕тала з пам"ят╕, та все дарма. В╕н приходив ╕нколи в снах, вони знову поруч ╕шли весняним садом, запаморочливо пахнув бузок, що кущами пломенистими р╕с обаб╕ч, вони, як колись, молод╕ - ╕ ╖хн╓ бузкове кохання виповнювало все навкруги; св╕т був прекрасний, як у перший день Творення, трава молода так зелен╕ла яскраво, аж дивитись на не╖ боляче було, нав╕ть небо, безхмарне й глибинно-дзв╕нке, видавалося, пахло бузком.

Анн╕ нечасто снилися кольоров╕ сни, але як разом з ╤штваном йшли, то т╕ кольори аж висп╕вували.

На людях вона н╕коли нав╕ть вигляду дос╕ не подала, злод╕йкувато ховаючи оч╕, аби не зустр╕тися поглядом ╕з бароном, ╖╖ рад╕сть ╕ б╕ль мали бути над╕йно захован╕, замкнен╕ в кр╕пк╕й зал╕зн╕й кл╕тц╕ - ╕ н╕кому вона ключ╕в не в╕ддасть в╕д щастя свого пота╓много ╕ болю свого невмолимого.

Зараз над ╤штваном б╕да зависла, але сильн╕ше страждання тисла серце безвих╕дь. Не може ж вона п╕ти до батька й просити за нього, то немислиме, бо якими очима подивиться батько на р╕дну доньку, в╕н-бо напевне здогаду╓ться про ╖╖ почуття, як вона чу╓ батька, ледве в душ╕ його щось лише ворухнеться...

Того вечора, як уже д╕тей спати вкладали, служниця ╖й подала невеликий згорток.

- Вам лист, ваша св╕тлосте.

Подивовано оч╕ на не╖ п╕дняла.

- Який ще там лист, в╕д кого?

- Не в╕даю, пан╕. Монах. Як звично вони щось передають, як бува╓, в╕д монастиря пересилають до ╕ншого. Один лист сказано банов╕ Ростиславов╕, один вам.

Анна розпечатувала подивовано ╕ спантеличено згортка, ╕ вже п╕сля перших рядк╕в голова, мов в╕д вина найкр╕пшого, кругом п╕шла, розпливатися букви стали:

"Моя кохана, м╕й цв╕те весняний, бузковий м╕й цв╕те..."

Вона пам"яталася мало, лише кивком в╕д╕слала служницю. Т╕льки одна людина могла так писати ╖й, т╕льки одна на св╕т╕ могла знати про кол╕р ╖╖ кохання...

Милий ╤штване, з п╕вдороги до смерт╕ ймов╕рно╖ ти ще нагадав про той найщаслив╕ший день у ╖╖ загубленому ╕ пон╕веченому, змарнованому на поп╕л житт╕...


20


Клин клином вибивають здавна, так ╕ думки про непрост╕ стосунки сво╖ з Анною Ростислав Михайлович силом╕ць виштовхував думками ╕ншими, нер╕дко навмисне змушув себе зайнятися м╕зкуванням про клоп╕т який сьогоденний, що н╕як не випадало його в╕дсунути чи переставити хоча б через н╕ч, на прийдешн╕й ранок.

Але ╕нколи дивовижне зовс╕м у роздуми напливало. Чого воно так: весь час прагнув Галич ╕ Лучеськ соб╕ вернути, та якась невидима ╕ та╓мнича сила те боронила йому, штовхаючи ╕ п╕дштовхуючи в б╕к зовс╕м ╕нший; то через напад вовк╕в у Галич зап╕зню╓ться, то вороняччя злов╕сне поразку п╕д Ярославом накарка╓, а то король Бела, що завше прихильним був до повернення то╖ земл╕ Ростиславов╕, вперся супроти негадано, мов к╕нь норовистий, якому вперше с╕дло на спину примоцьовувати взялися.

А може, був якийсь глузд, нерозгаданий та невтямлений, у простор╕куванн╕ отого старця сивого, сл╕пця з Лучеська, що шлях нев╕дворотний напророкував у край, де сонце за обр╕й с╕да╓? А якщо так, то нав╕що? Нащо в╕н, син князя Михайла Всеволодовича, князя Ки╖вського ╕ Черн╕г╕вського, Новгородського ╕ Галицького, потр╕бен тут, для справи яко╖ - славно╖ чи не варто╖ н╕ц, м╕зерно╖ чи велико╖, ницо╖ чи шляхетно╖?

Зрештою, кожному з його попередник╕в родовитих, чи╖ стежки-дор╕жки вели в кра╖ полуденн╕ чи зах╕дн╕, якась ц╕ль небом судилася. Он синов╕ Мар╕╖-Доброн╕ги, князя ки╖вського Володимира Великого внуков╕, славному Болеславу II См╕ливому випало по роков╕ 1072-му незалежн╕сть Польщ╕ проголосити. Вольдемар I Великий, внук ╕ншого ки╖вського князя Мстислава Володимировича, один з найвизначн╕ших корол╕в Дан╕╖, понад два десятки сухопутних ╕ морських поход╕в зробив, а вельми ладилося йому року 1168-го, коли Аркону та остр╕в Рюген в╕н захопив. Внучка Ярослава Мудрого Маргарита, королева шотландська, багато добра для церков та монастир╕в учинила, чутки доходять, що Папа Римський ╤нокент╕й IV до лику святих ╖╖ причислю╓.

Пам"ята╓ться, ╢впракс╕я-╤рина, яку за д╕ла ╖╖ ╕менували Доброд╕я, дочка великого князя ки╖вського Мстислава, першу на Рус╕ медичну працю сотворила, науковий трактат поважний, ╕ знання сво╖ в Константинополь перенесла. А шлюбом з╕ сп╕вправителем в╕зант╕йського ╕мператора ще й мир та союз Рус╕ з В╕зант╕╓ю скр╕пила.

А тоб╕, Ростиславе Михайловичу, у краях неблизьких в╕д то╖ земл╕, де пуповину перер╕зали, що тоб╕ уготовано ╕ суджено, чолов╕че?

Он Гуго I Великий, син короля Франц╕╖ Генр╕ха I та внук Ярослава Мудрого, славу соб╕ здобув у час першого хрестового походу. Бела II, король угорський, внук великого князя ки╖вського Святополка ╤зяславовича, до корол╕вства угорського року ще 1136-го Далмац╕ю долучив, а небавом, х╕ба через зиму, ще й Босн╕ю до того. Бела III, внук Мстислава Володимировича, Срем, Хорват╕ю та ╕нш╕ земл╕ додав.

Ц╕ внуки ╕ внучки славетних род╕в земл╕ русько╖, чи, як ╕нколи стали писати тепер Руси-Укра╖ни, п╕шли см╕ло у св╕ти неблизьк╕, сл╕ди сво╖ справами позначили знаменитими, ╕ в л╕тописах ус╕х надал╕ ╖м м╕сце напевне вготоване.

Стривай, гадав Ростислав, не бува╓ ж так, щоб щастило кожному ╕ п╕дряд: пересади деревець к╕лька з одно╖ земл╕ на ╕ншу, одне тр╕шки похир╕╓, а там, дивись, кор╕нь пустить, в наступну весну весело листям вже лопот╕тиме. ╤нше деревце, видавалося, прижилося в╕дразу, зелен╕╓ соб╕, та згодом та зелень поблякне, в"янутимуть, скручуватимуться ╕ згортатимуться чомусь листки - ╕ врешт╕ помруть...

Ти, Ростиславе, думав про себе, тут давно пустив кор╕нь, ╕ листя тво╓, дзуськи уже, не з╕в"яне. Але, як не лукавити перед собою, ╕нколи однаково руське прив╕лля негадано ╕ раптово у душ╕ зани╓ ╕ п╕двивати тихенько почне, як привчений до тепла хатнього пес, якого без видимо╖ провини вигнали раптом на лютий та кусючий мороз.

╤ чи здатен ти, Ростиславе, в╕дд╕лити в соб╕ старе почуття до прад╕дизни тво╓╖ ╕ нову прив"язан╕сть до земл╕, що хл╕б ╕ прихисток тоб╕ дарувала? Серце ж бо не капшук з монетами, зв╕дки вийняв п╕вжменьки - оце вам, незайман╕ пущ╕ волинськ╕, а наступн╕ щупки - то вам, нестримно зелен╕ придунайськ╕ луки у Мачв╕, а ще вам уд╕лю дещицю, мил╕ мо╖ узг╕р"я галицьк╕...

╤нколи сердився Ростислав Михайлович на сво╖ т╕ наб╕гл╕ думки, що, як туго затягнут╕ вузлики на мокрому батогов╕, не п╕ддавалися пальцям н╕як ╕ не розв"язувалися. Краще думав би ти, висварював парсуну свою, про житт╓в╕ше, аби он б╕льше лошат на пасовиську ген брикало, велося густ╕ше кор╕вок, що набрякле вим"я аж совають по тлуст╕й трав╕...

Але т╕ розм╕рковування про долю все-таки чимось кращ╕, заспокоював врешт╕ сам себе бан Ростислав, ан╕ж г╕рк╕, безк╕нечн╕ ╕ нев╕дв"язн╕ думки про Анну.


21


З плином л╕т все р╕дше на Ростислава Михайловича наб╕гали спогади про земл╕ галицьк╕ та волинськ╕, але ╕нколи вони оживали раптово, мов проривалося негадано десь з глибин водяне джерело.

...В╕н з╕брався тод╕ було з Лучеська в Ки╖в, вже й кон╕ ос╕длан╕ он через дорогу чекають, ╕ слуги та во╖ напоготов╕, тож шпарким кроком прямував до свого коня. Але нараз його спинив негучний оклик:

- Княже, дорогу переходити гр╕х...

Ростислав Михайлович приспинився на мить ╕ суворо насупив брови: хто посм╕в йому тут ще вказувати?

На подв╕р"я дерев"яного замку Лучеська входив знайомий вже старець, геть посив╕лий, нав╕ть виб╕леним в╕д л╕т прожитих в╕н видавався, йшов несп╕шно, п╕дн╕маючи високо ноги, наче через невидиму перепону кожного разу переступав. ╤ншому за таку непоштив╕сть кара б не забарилася, але на цього сл╕пця князь нав╕ть не м╕г розсердитися, х╕ба всм╕хнувся:

- Передсуди, старче, тво╖ так╕ ж давн╕, як сам.

- Як давн╕, то й кр╕пк╕, - з-п╕д сивих вус╕в ледь пом╕тна посм╕шка проступила в старого. - З тих час╕в ще вони, як при творенн╕ св╕ту за Божим вел╕нням вс╕ зв╕р╕ перш╕ дороги взялись прокладати, х╕ба т╕льки кр╕т не послухав, от ╕ ма╓ тепер п╕д землею жити.

- Д╕ду, н╕коли мен╕ теревен╕ правити, - не втерп╕в князь, - хмара з п╕вноч╕ чорн╕зна яка, нав╕ть з градом, можливо, он насува╓ться... Нам б╕гти на п╕вдень, тож утекти над╕юсь.

Сивий д╕д головою крутив заперечливо.

- Куди б ти не б╕гав ╕ що б не нам╕рився робити, дорога тоб╕ однаково у край, де сонце заходить... Щоправда, ще повернутися можеш. А з хмарою тутечки ми попора╓мося.

Старець негадано опустився навкол╕шки ╕, вийнявши з-за пазухи якусь паличку та ножа, став на земл╕ щось креслити.

Князь по-дитячому зовс╕м пирскнув, з╕ см╕ху давлячись, аж закашлявся врешт╕:

- Оце зараз хмару палицею наляка╓мо...

Старий ображено п╕дняв голову, глипнув незрячими б╕льмами.

- То не палиця, то з громового дерева часточка... Вона та цей роговий н╕ж у церкв╕ освячен╕, с╕м л╕тург╕й правилися над ними, с╕м л╕т при освяченн╕ паски...

╤ старець, не звертаючи н╕ на кого б╕льше уваги, став щось бурмот╕ти про себе; князь не м╕г всього почути, х╕ба розбирав окрем╕ речення.

- Граде лукавий, рабе лукавий, нехай тебе хмари не носять, бо тебе люде не просять... Буйн╕ в╕три, в╕зьм╕ть оцю хмару на тонк╕ крила, за Ок╕ян-море ╖╖ занес╕ть, за тепл╕ води, за крут╕ гори, за жовт╕ п╕ски, щоб той град там пропав нин╕... Щезни, пропади од лиця Божого ╕ од нас гр╕шних...

╤ сталося дивне╓: чорна хмара, що вже зависала над Лучеськом, тургот╕ла, бурчала ╕ погримувала загрозливо, злими блискавицями змигуючи, раптом спинилася; якийсь час вона нер╕шуче стояла, наче вагалася в роздумах та власних нам╕рах, а тод╕, невдоволено ╕ роздратовано гримнувши, неспод╕вано назад подалася, скинувши х╕ба к╕лька теплих крапель дощу.

Ростислав Михайлович не був людиною забобонною, але мудрувань та чарування отих в╕дун╕в древн╕х п╕дсв╕домо остер╕гався. ╤ чого той старець все один шлях мен╕ накарку╓, вчепився до одного, як сл╕пий до т╕ста, чи прилип, як до голо╖ Гандз╕ Пилип? "Розтелепа клишавий, - вилаявся в думц╕, - пес би бродячий облизав тво╖ губи, що н╕сен╕тниц╕ ╕ баляндраси н╕кчемн╕ плетуть, прутень у сраку тоб╕, аби штани не спадали, щоби п╕р"я у горл╕ тво╓му ще до ранку виросло..."

...То╖ ноч╕, по важк╕й розмов╕ з тестем, Ростислав Михайлович довго не м╕г заснути, ображений в╕дмовою короля Бели п╕дтримати його новий пох╕д на Волинь та Галич; пухова подушка видавалася йому висхлим сукуватим пол╕ном, а м"яка пост╕ль була кам╕нною, - мало не до св╕танку крутився, шукаючи третього бока, доки вдалося пов╕ки нарешт╕ приплющити, придр╕мнув лишень, як зас╕р╕ло. ╤ приснився йому призабутий вже старець ╕з Лучеська, що так дивував колись чудесами. Начебто йде той сл╕пець попереду Ростислава, решето з пелюстками кв╕т╕в на пасков╕ у старого на ши╖ висить, - в╕н бере жменями т╕ пелюстки ╕ с╕╓, як с╕╓ жито селянин волинський, с╕╓ щедро й розмашисто...

Не зразу вдалося Ростиславов╕ Михайловичу в╕дгадати той чудернацький сон. В╕дгадка спала на думку, як одного дня, вже у замку Мачва, приб╕гли захекан╕ служки:

- Там бояри до вас прибули ╕з Тирнова... Поважний такий гурт бояр над"╖хав, просять прийняти ╖х нев╕дкладно.

- А що ж привело до нас добрих сус╕д╕в? - не стримався поц╕кавитися.

- Кажуть, що у свати при╖хали... Хочуть доньку вашу, ╢лизавету, за болгарського царя Михайла Асеня сватати.

"Боже милий, - подумалося Ростиславов╕ Михайловичу, - тож Лисовета така ще мала... Та й цар Михайло Асень зовс╕м юний".

- Настирн╕ свати прибули, кажуть, молодому царев╕ порадник мудрий буде вельми до реч╕... Без особливих хитрощ╕в натякають.

Довго тривали перемовини з боярами тирновськими: про Константинополь чимало балакали, про славного батька царя, нездоланного ╤вана Асеня II, чи╖ многотрудн╕ д╕ла Болгар╕ю п╕днесли так високо, що вс╕ Балкани п╕д ск╕петром його лежали.

╤ заграли врешт╕ вес╕льн╕ музики, бучне вес╕лля справлялося, а попереду молодих, що п╕д в╕нець ╕шли, всю дорогу пелюстками троянд р╕знобарвних встеляли, с╕яли ними, як нивку ратай зас╕ва╓ на далек╕й так╕й вже тепер Волин╕.

Спав на пам"ять знову той сон про старця ╕з Лучеська, вочевидь поставало в уяв╕, як ╕де старий ╕ впевненим розмахом пелюстки р╕знокол╕рн╕ с╕╓, мов на нив╕ жито.

Грали численн╕ музики, кружляли у танц╕ розпаш╕л╕ пари, шум╕ли ╕ веселилися гост╕, гарн╕ виголошувалися тости, аби життя молодих встелялося рад╕стю, як ╖х шлях п╕дв╕нечний.

Св╕тло й урочисто було на душ╕ в Ростислава Михайловича, бо нема вище вт╕хи для батька, ан╕ж д╕ток споряджати в житт╓в╕ пут╕. Але на той св╕тлий настр╕й водночас мимовол╕ падала т╕нь тривоги, бо часи не вельми певн╕; тут, на Балканах, не менше в╕йн та ╕ншо╖ людсько╖ колотнеч╕, ан╕ж на його Рус╕, княз╕вство з княз╕вством так само чубляться, пролягають час в╕д часу шляхи хрестоносц╕в до Гробу Господнього, В╕зант╕йська ╕мпер╕я то п╕дн╕ма╓ться до колишньо╖ велич╕, то сипатися ста╓, як стара ╕ п╕дгнила буд╕вля; як на його черн╕г╕вськ╕й, ки╖вськ╕й, галицьк╕й чи волинськ╕й земл╕, так ╕ тут, зам╕сть перемовин спок╕йних люд здеб╕льшого за меч хапа╓ться.

В╕дтепер не т╕льки за княз╕вство Мачва з Белградом, ще й за землю усю Болгар╕╖ в╕дпов╕дати ма╓ш, думалося Ростиславов╕ Михайловичу, що з свого почесного вес╕льного м╕сця споглядав на вихори ╕ замет╕л╕ вес╕льного танцю.


22


В╕н розум╕в, чому цар болгарський, не без намови бояр столичного Тирнова, прислав сват╕в саме до нього. Господар багатого краю, ╕з людом заможним, ╕менитий бан Мачви, який мав бойовий досв╕д, знав ут╕ху поб╕д ╕ не раз куштував г╕ркоту поразок, а ще п╕дпертий потугою тестя, угорського короля Бели IV, - Ростислав Михайлович був потр╕бен тод╕ болгарському тронов╕. А ще розум╕в, що не випада╓ йому надал╕ вт╕шатися життям безтурботним: от соб╕ господарюй ╕з вдоволенням, ходи на лови зв╕ра у предков╕чн╕ пущ╕, рад╕й кожному днев╕ прожитому; н╕, клопот╕в непростих у прийдешньому йому додасться... Тим паче, що над землею болгарською то сходило сонце вол╕ ╕ неп╕длеглост╕, то знову чорн╕зн╕ хмари небосхил затуляли, наб╕ги чужинськ╕ по соб╕ ру╖ну лишали.

Неспок╕йно велося Балканам у стол╕тт╕ тринадцятому, як, зрештою, ╕ в попередн╕х. За п"ять з лишком останн╕х в╕к╕в, думалося Ростиславов╕ Михайловичу, в╕дколи ╕сну╓ Болгар╕я, куди ширше в╕дсунулися ╖╖ кордони, куди кр╕пшою стала в╕йськова потуга; князь Борис I хрестив болгар в 865 роц╕, прийняв учн╕в р╕вноапостольних Кирила й Мефод╕я, - десь цими дорогами ╕ цими краями прямував арх╕╓пископ Мефод╕й християнство донести по Буг ╕ Стир, встановити у княжому город╕ Володимир╕ ╓пископа першого Степана; ще понад стол╕ття спливе, доки вв╕йдуть у Дн╕прову воду кияни ╕ хрещення приймуть... А ще було "Золоте стол╕ття" болгарсько╖ культури при царев╕ Симеон╕ I, як також були кривав╕ батал╕╖ з багатьма сус╕дами.

Не стерся з пам"ят╕ ╕ герць тяжкий з хрестоносцями...

Хиталися на теплому в╕тр╕ хоругви, важкою ходою, видзвонюючи металом досп╕х╕в, сходили по хистких трапах на берег рицар╕ - весняного дня 1204 року хрестоносц╕ припливли в Туреччину на венец╕анських суднах. Довгою ╕ з пригодами прикрими була ╖х дорога, в╕дколи у замку в Шампан╕, в час рицарського турн╕ру, при велелюдд╕ заст╕льному, виникла думка чергового хрестового походу. Новообраний Папа ╤нокент╕й III пох╕д благословив, залишалося т╕льки знайти корабл╕. ╥х зголосився надати венец╕анський дож Дандоло, але з умовою сплати 85 тисяч ср╕бних марок, себто чистого ср╕бла десь тонн п╕д двадцять. А з╕брати вдалося лише третину...

- Потерпимо, - пот╕шив майбутн╕х визволител╕в Гробу Господнього дож.

Коли ж з╕бралися рицар╕ на остров╕ Л╕до у Венец╕анськ╕й затоц╕, Дандоло передумав раптово:

- Плат╕ть вже, - зажадав.

Якби нав╕ть вс╕ рицар╕ до пилинки останньо╖ повивертали власн╕ кишен╕, то й то не з╕брали б потр╕бного.

- Тод╕ сперш придуш╕ть бунт в м╕ст╕ Зара, зарахую за те частинку боргу, - приплющив дож стареч╕ оч╕ сво╖, ╕ кр╕зь зб╕гл╕ зморшки ледь проступала тамована посм╕шка. М╕сто Зара згодом зватимуть Задар в Хорват╕╖.

- Н╕, - обурились рицар╕. - Ми не в той б╕к домовлялися, ми говорили про ╢русалим.

- Н╕чим не маю тод╕ помогти, вже плат╕ть, - в╕дказав дож Дандоло.

╤ перестав на остр╕в довозити ╖жу та воду.

Трималися рицар╕ ск╕льки сили було, та вовчим братом голод недарма нарекли, врешт╕ скорилися, усмирили той бунт. На ╖хню поб╕ду якраз п╕досп╕в Олекс╕й, спадко╓мець в╕зант╕йського трону, що чудом ут╕к ╕з в"язниц╕ тод╕шнього узурпатора в╕зант╕йсього престолу.

- Верн╕ть мен╕ трон, за те дв╕ст╕ тисяч марок з мене належить, - попрохав хрестоносц╕в.

То вже згодом знавц╕ порахують, що плата така р╕вна шестир╕чному доходов╕ вс╕╓╖ В╕зант╕йсько╖ ╕мпер╕╖, тонн за п"ятдесят чистого ср╕бла затягне.

Перехрестившись, частина рицар╕в таки не зреклася мети ╕ на ╢русалим подалась, а б╕льш╕сть не встояла в╕д зар╕бку неспод╕ваного.

╤ штурмували хрестоносц╕ Константинополь, ╕ не витримала залога, поб╕гла, рятуючись, полишивши м╕сто пришельцям. Ув╕рвавшись у Константинополь, рицар╕ не жал╕ли н╕ людей, н╕ святинь: здирали золот╕ ╕ ср╕бн╕ прикраси в церквах, д╕лили, пересварюючись, пом╕ж собою. Забрали Плат Верон╕ки, яким Спаситель витирав обличчя дорогою стражденною на Голгофу ╕ на якому лишався образ його; плащаницю, в яку загорнули т╕ло ╤суса, також викрали та повезли у Франц╕ю, зв╕дки потрапить згодом вона в Турин. Розкопували могили ╕мператор╕в, щоб поживитися прикрасами та ц╕нностями р╕зними...

От якраз з цими розбещеними грабунками рицарями-хрестоносцями на чол╕ з ╕мператором тод╕шн╕м Балду╖ном ╕ судилося болгарському царев╕ Калояну битися 14 кв╕тня 1205 року б╕ля м╕ста Андр╕анополя. Хитрим маневром, удаючи втечу, виманив цар Калоян супротивника, а тод╕ вщент розбив - ╕мператор Балду╖н у полон втрапля╓. Венец╕анський лукавий дож Дандоло Енр╕ке, якому заманулося на поразку болгар подивитися, теж не оминув полону. Балду╖на страчують, а Дандоло ╕ сам помира╓ - йому було вже дев"яносто с╕м л╕т...

Шириться, м╕цн╕╓ дал╕ Болгар╕я, кордони ╖╖ аж Егейського моря сягають. Ще славн╕ше склада╓ться доля при царев╕ ╤ванов╕ II Асеню: тр╕умфально во╖ його ╕дуть Фрак╕╓ю ╕ Македон╕╓ю, люд, який терзали десятил╕ттями в╕йни, терор ╕ грабеж╕, кв╕тами зустр╕ча╓ царя. Фесалон╕ки визнають суверен╕тет Болгар╕╖, в сферу болгарського впливу входить Серб╕я... Про той час на церкв╕ у Тирнов╕ лишиться напис в╕д ╕мен╕ Асеня:

- Я розбив грецьке в╕йсько ╕ самого царя, Федора Комнина, взяв у полон з╕ вс╕ма його боярами. ╤ взяв ус╕ його земл╕, в╕д Андр╕анополя до Драча, грецьку, албанську ╕ сербську. Т╕льки м╕стами б╕ля Цареграда ╕ самим Цареградом волод╕ли франки, але й вони п╕дкорялися мо╓му ск╕петру, бо ╕ншого царя, окр╕м мене, не мали...

Та в╕двернулося пот╕м щастя, помира╓ Асень, навколо сина, малол╕тнього царя, закип╕ли придворн╕ ╕нтриги, з п╕вноч╕ стали Болгар╕╖ грозити монголи, небавом вона ╕ данину змушена була ╖м платити.

Недавн╕й союзник, н╕кейський ╕мператор ╤ван Ватац, користуючись малол╕тством майбутнього зятя Ростислава Михайловича, стр╕мко захоплю╓ величезн╕ територ╕╖ в П╕вн╕чн╕й Фрак╕╖, в П╕вденн╕й ╕ Середн╕й Македон╕╖. П╕д владу Ватаца потрапля╓ Андр╕анополь, Просек, Цепена, Скопле, Велес, Палагон╕я. А Фесалон╕ки, друге за значенням м╕сто у В╕зант╕йськ╕й ╕мпер╕╖, через зраду також переходять п╕д н╕кейського ╕мператора...

То, зв╕сно, почесно ╕ гонорово, мати зятя-царя, думалося Ростиславов╕ Михайловичу по тому, як змовкли вес╕льн╕ музики ╕ гост╕ висок╕ роз"╖халися. Можна ходити з уявним лавровим в╕нком, т╕шитися ним, наче цяцькою. От т╕льки з часом чи не стане в╕нок той терновим, а вельми при ситуац╕╖, коли не зна╓ш, з якого боку ╕ в час який наб╕жать татари, сус╕д зл╕ва чи справа, з п╕вдня чи п╕вноч╕ поведе на землю цю благословенну чергову в╕йськову ватагу, коли задзвенять меч╕, ╕ до кого тод╕ прихилить голову примхлива богиня язичеська Н╕ка?

Снувались думки в Ростислава Михайловича, мов павутина сну╓ться ос╕ння, коли бабине л╕то настане, снувалися ╕ в╕дпливали поволечки, як за в╕тром пливуть й мерехтять от╕ виср╕блен╕ ниточки...

Життя йому тепер нагадувало ранню провес╕нь, коли за годину ту саму то десь громи бурчать невдоволено, то блискавиц╕ знехотя ковзаються мокрим невмитим небом, а то нараз в╕тер, мов в╕ником, одним помахом шмаття хмар розжене - ╕ знову св╕тло довкола, ╕ вт╕шно. Ось ще в просв╕тку зблиснуло, король Бела почув, зда╓ться, Ростиславове застереження ╕ клопотання про барона, бо, в╕двертаючи погляд, при наступн╕й зустр╕ч╕ кинув м╕ж ╕ншим зятев╕:

- Я наказав випустити барона з в"язниц╕.

Вперше за вс╕ роки, як вже вийшов на волю ╤штван, в погляд╕ Анни в╕дчув Ростислав неприховану вдячн╕сть. Стала вона для нього особливою нагородою, куди вищою за в╕дзнаку нав╕ть к╕лькох корол╕в.


23


Тепер, живучи в неблизьк╕й Мачв╕, Анна нечасто до батька нав╕дувалася, але кожного разу старалась по╖хати, т╕льки-но збирався у справах Ростислав Михайлович. ╤ то для не╖ були дн╕ тихо╖ радост╕, щемливих спогад╕в далеких тепер дитячих рожевих л╕т.

Але останнього разу краще вона б не ╖хала. П╕сля прийому поважних парсун ╕з В╕дня, як зазвичай, були забави ╕ танц╕, ╕ на тому балу чолов╕чок ╖╖ остаточно пустився берега - згадавши старе, за Ержебетою Ростислав упадав так, що придворн╕ перестали ховатися нав╕ть з лукавими та багатозначними перемигуваннями ╕ в╕дкритими масними усм╕шками. Врешт╕ Анн╕ урвався терпець ╕ вона, до болю затиснувши кулачки, забралась геть, як першого разу, п╕шла, супроводжувана навздог╕н здивованими ╕ сп╕вчутливими поглядами.

Щонайб╕льш не терп╕ла Анна, коли ╖й сп╕вчували ╕ ╖╖ жал╕ли - хай би вже краще заздрили.

Вона знала, що не зможе заснути, не здатна ан╕ сид╕ти, ан╕ лежати, Анна могла т╕льки ходити з кутка в куток покою, вже котрий десяток раз╕в перем╕ряючи його кроками; г╕ркота на душ╕ ╕ образа були такими ж густими, як ота л╕тня н╕ч за нап╕впричиненим в╕кном. Тепер образа лещатами сво╖ми безжал╕сними тисла душу не лишень за чолов╕ка, то була образа на все життя, змарноване ╕ пон╕вечене невмолимими обставинами, як╕ щонайменше залежали в╕д ╖╖ власно╖ вол╕. Мало того, що з нелюбим судилося в╕к в╕кувати, то в╕н ще й ганьбить ╖╖, на посм╕ховисько виставля╓, на глум ╕ пересм╕шки немилосердн╕ людськ╕... Та найг╕рше ╕ найг╕рк╕ше, що з ц╕╓╖ пастки житт╓во╖ вона не знала виходу ╕ уяви не мала, як ╖й в╕днайти бодай найменшеньку, як мишача н╕рка, лаз╕вку; ╖й нав╕ть втопитись не можна, ╖й н╕що не дозволено, виходячи з високого стану корол╕всько╖ доньки - того стану, що обгороджений високим ╕ непроникним частоколом людських забобон╕в та передсуд╕в.

Неспод╕вано в двер╕ тихо постукали ╕, не чекаючи Аннино╖ в╕дпов╕д╕, пор╕г рвучко переступив - н╕, не привид, але вона так само сахнулася нажахано, як в╕д привида ╕з старого, лихими легендами сповитого замкового п╕дземелля; пор╕г р╕шуче переступив барон ╤штван.

- Ви?! Як посм╕ли сюди? А служниц╕... - Анна пов╕льно тями доходила, рука ╖╖ мимов╕льно до дзв╕ночка тягнулася, яким викликають прислугу.

- Стривайте хвильку, - барон перейняв легенько ту руку, що дзв╕нка хот╕ла; в╕н в╕дчув тихе тремт╕ння холодних пальц╕в ╖╖, ╕ та напруга чи хвилювання незрозум╕ле йому мимовол╕ передалися. - Я справд╕ на хвильку, я...

В╕н ковтнув те слово невимовлене ╕ затнувся, мов виголодн╕лий, що подавився раптово ╖ж╕ замашним досить кавалком; йому так багато сказати належало, та все заготовлене, наперед обдумане ╕ вив╕рене нараз хтось з пам"ят╕ стер, як вигадливий малюночок на п╕ску можна стерти вмить лише долонею.

Анна смикнула було руку з його пальц╕в ч╕пких, але якось несм╕ло, непевно чи боязливо; вони продовжували зац╕пен╕ло стояти одне супроти ╕ншого, мовчки стояти, дивлячись одне одному в в╕ч╕.

Давн╓, вже призабуте, прикидане буднями ╕ житт╓вим мотлохом, негадано знов Анну заполонило; чом так, думалось ╖й, що душам сп╕взвучним зась разом бути, чом сила невидима безцеремонно розводить ╖х на р╕зн╕ стежки - ╕ та сила непереборна, жорстока ╕ нездоланна? Але чи завше то так? А може, то хибна лиш думка, просто людина свою безсил╕сть за нею хоче сховати, кволу душу власну обставинами виправдати р╕зними пнеться, брак сили душевно╖ сама в╕д себе лукаво затулю╓... ╥й нав╕ть руку перехот╕лося висмикувати з хватких пальц╕в барона; зрештою, якщо чолов╕к соб╕ дозволя╓ аж надто прив╕льно, ще й при людях, поводити себе, то чом ╖й ма╓ те забороною стати, чом за зраду його вона не здатна помститися тим же?

- Я хот╕в попросити прощення, - продавив, проштовхнув т╕ слова нарешт╕, якими давився дос╕ барон. - Я довго вагався сказати це там, на балу... Прощення, що ми не разом, за мою слабкодух╕сть...

В╕н легенько притягував Анну до себе, ╕ не боронилась вона н╕як, не мала ╕ крапельки сили, натом╕сть дзвен╕ло у голов╕, мов вина напилася кр╕пкого; св╕т шумеляв, колом п╕шов, ╕ поко╖, ╕ все навкруги вдивовиж закрутилося... Тож нехай, ще останньою думка спливла, осоружному та жорстокому св╕тов╕ цьому назло...

Раптовий ╕ дикий крик змусив на мить ╖х обох остовп╕ти, крик кр╕зь в╕кно нап╕впричинене правцем узяв - ще треба був час, щоб втямити ╕ зрозум╕ти, що то закричав спросоння так пугач. Анна, немов з╕ сну, спам"яталася враз, св╕т перестав шумеляти, вернувся натом╕сть будень, т╕льки св╕чка тепер тихо потр╕скувала у химерному старовинному, подарованому колись батьком п╕дсв╕чнику.

- ╤д╕ть, - видихнула врешт╕ вона, в╕дштовхуючи ╤штвана незграбно, обома руками. - В мене вже д╕ти зростом х╕ба доганяють мат╕р, а вас... у вас он приморозок, - кивнула на скрон╕ барона посив╕л╕.

Вона обернулася лицем до в╕кна, до ноч╕, почула лишень, як тихо ╕ скрадливо зачинилися за прип╕зн╕лим гостем двер╕ ╖╖ поко╖в.

За в╕кном була безпросв╕тна н╕ч, тепла ╕ тиха, х╕ба з-пом╕ж г╕лля долинули шурх╕т крил невиспаного пугача та невдоволене бурмот╕ння пташине.


24


Як п╕дмели пелюстки троянд з дор╕жки, по як╕й ╕шов п╕д в╕нець молодий цар Михайло з судженою сво╓ю ╢лизаветою, та в╕д╕спалися гост╕ по бучному вес╕лл╕, то з╕бралися бояри й придворн╕ на раду. Ростислав Михайлович з ц╕кав╕стю розглядався пом╕ж малознайомого люду боярського, переводив погляд з одного обличчя на ╕нше: розмова на державн╕й рад╕ таки р╕зниться в╕д безтурботно╖ гуторки за вес╕льним столом.

Що чинити ма╓ цар болгарський тепер? Чи можна вернути в╕д╕бран╕ н╕кейським ╕мператором ╖хн╕ земл╕ - ╕ як?

Одн╕ радили царев╕ виступити нев╕дкладно:

- По смерт╕ ╤вана Ватаца новий ╕мператор Фед╕р Ласкар ще до трону призвича╖тись ма╓, волод╕ння сво╖ об"╖хати. За той час наше в╕йсько погуля╓ добряче ╕ далеченько встигне зайти...

В╕д сл╕в ╕ншо╖ частини бояр холодом р╕здвяним в╕йнуло, щоби вельми гаряч╕ голови спам"яталися.

- Нам би тепер╕шнього не втратити... ╤мператор Ватац помер, але Н╕кея жива ╕ здоров"ю ╖╖ н╕чого не шкодить. Краще кр╕п╕мо м╕ста, що за нами лишилися, за кошти, що ма╓мо на пох╕д викидати, в╕йськов╕ нашому ще прикуп╕мо збро╖.

Ростислав Михайлович не посп╕шав у суперечку встрявати, кожен з бояр десь рац╕ю мав; ╕стинно, повертати здобуте ╤ваном Асенем II та попередниками його славними конче необх╕дно, т╕льки ж загрозами нехтувати не випада╓ н╕як.

Коли ж слово д╕йшло до Ростислава Михайловича, то з думками не крився ╕ не п╕длагоджувався н╕ п╕д кого з бояр, що таки почувалися, на поз╕р царевого тестя, самовпевнено досить ╕ не завжди в м╕ру поштиво.

- Треба йти, виступати негайно - неспод╕ванка справд╕ нам пом╕чниця. Т╕льки ж на прогулянку отаку спод╕ватися год╕. Хоч недавно сидить Фед╕р Ласкар на трон╕ та ледве за тридцять л╕та його переб╕гли, але досв╕д набув при двор╕ поважний. Пок╕йний Ватац н╕кого не слухав, не важив чи╓юсь думкою; як переказують, найвищ╕ сановники для нього н╕чим в╕д стовпа не р╕знилися. А цей вм╕╓ дослухатися, вчений не по л╕тах, бо дос╕ престол в╕зант╕йський ще н╕хто не займав за осв╕тою, яка була б його р╕вною.

- Та перевчили Ласкара, - пирскнув насм╕шкувато хтось ╕з бояр. - Одне д╕ло трактати писати, а ╕нше - з мечем вправлятися. Та й чорна хвороба йому не в пом╕ч.

Ростислав Михайлович чував про еп╕лепс╕ю, яка мучила Ласкара. Але й ╕нш╕ в╕стки доходили.

- Хвороба помучить та й в╕д╕йде. А от зд╕бн╕ придворн╕, яких набрав з люду незнатного зам╕сть старих ╕ н╕куди не годних вельмож, при ньому залишаться. Вже чувати славу про Георг╕я Музалона та його брат╕в, сильн╕ умом ц╕ муж╕, далеко йде про них поголос.

Непроста то рада була, не раз кривий погляд бояр стр╕лою з лука тугого лет╕в в б╕к царевого тестя: що в╕н тямить, сидячи в замку сво╓му в Мачв╕, х╕ба можна з Белграда з╕рк╕ше бачити, ан╕ж вони осьдечки, де все д╕ялося на ╖х власних очах?

Але найб╕льше, гадав Ростислав Михайлович, прихилити йому вдалося бояр ╖хньою вигодою втраченою - така вже натура людська, посм╕хнувся подумки. Ще коли мав княжий ст╕л в╕н у Лучеську, п╕д занудний ос╕нн╕й дощ полюбляв вечорами стар╕ книги гортати. Хтозна, чи не зав╕з т╕ книги славно╖ пам"ят╕ князь Володимир, що на узвишш╕, б╕ля огину крутого р╕ки, заснував перший замок в далекому р╕вно тисячному роц╕ по Р╕здву Христовому. Вельми зац╕кавив молодого Ростислава список з прац╕ Костянтина VII Багрянородного "Про управл╕ння державою", де йшлося про торг╕влю русич╕в з такими неймов╕рно далекими ╕ екзотичними краями: "В╕д Селини русич╕ н╕коли вже не бояться ╕, вступивши на болгарську землю, входять у гирло Дунаю. В╕д Дунаю вони прямують до Конопа, в╕д Конопа в Констанц╕ю на р╕чц╕ Варн╕, в╕д Варни напрям беруть до р╕чки Дичини - вс╕ ц╕ м╕сця лежать в Болгар╕╖, - в╕д Дичини добираються в область Мес╕мвр╕╖; тут завершу╓ться ╖х багатостраждальне, трудне ╕ тяжке плавання". Н╕ сном, н╕ духом не в╕дав тод╕ князь Ростислав, що доля закине його в кра╖, як╕ видавались х╕ба зд╕бною вигадкою, просто з ц╕кав╕стю неабиякою читалося, як з Ки╓ва ╕ Володимира, Галича ╕ Перемишля везуть купц╕ у В╕зант╕ю пряслиця ╕з рожевого овруцького шиферу, глинян╕ полив"ян╕ писанки, зал╕зн╕ замки ╕ ср╕бн╕ прикраси, склян╕ браслети та ╕нше добро, аби в зворотню путь мандрував тамтешн╕й заморський товар.

- Чому на тих давн╕х торгових путях данину мають брати н╕кейськ╕ митар╕, чому не болгарськ╕? - викладав уголос думки Ростислав Михайлович.

╤ вже не лет╕ли б╕льш гр╕зн╕ стр╕ли у його б╕к, тепл╕ли боярськ╕ оч╕, нав╕ть ╕скорки ╕нтересу неабиякого проскакувати ╕ змигувати в них почали.

Довго тривала рада, притомилися нав╕ть бояри, що не вс╕ при тям╕ почувалися ще по вес╕лл╕, але голосу Ростислава Михайловича таки дочулись.

Досв╕тком в╕йсько болгарське долало р╕ку Марицю, невидимий кордон з ╕мпер╕╓ю п╕дступною, ╕ як плюскали води п╕д к╕нськими копитами, то звуки т╕ з хлюпанням хвиль р╕чкових зливалися. Удача в╕йськова мовби в одн╕й шеренз╕ з вояками йшла: одне за одним здаються м╕ста Стен╕мак ╕ Прищиця, Чепино ╕ Кричим - ╕ не просто здаються. То ж в м╕стах тих здавна переважало населення болгарське, радо в╕тав люд сво╖х родак╕в, що в╕д кривди чужинсько╖ ув╕льняли.

Сп╕шно зн╕малися гарн╕зони римськ╕, тягнулися ╖хн╕ колони додому, а г╕нцям ╕мператорським, що з гр╕зними вельми наказами ╕ погрозами приб╕гали, старшини х╕ба сердито в╕дказували:

- М╕ста не укр╕плен╕, збро╖ браку╓. Хто ж тут вистояти здатен?

Вже й Устра знову болгарська, ╕ Кривий, ╕ Перпекар╕й, п╕д передзв╕н урочистий церковний входять стомлен╕ во╖ Ростиславового зятя в м╕сто ╢фрем.


25


У палац╕ ╕мператора Н╕ке╖ Ласкара зчинився переполох: ╕мпер╕я танула на очах, мов льодина, вкинута в п╕д╕гр╕ту воду, - до Болгар╕╖ стр╕мко в╕дходили зах╕дн╕ земл╕, болгарами здавна заселен╕. Н╕, на поз╕рний погляд н╕чого начебто не зм╕нилося, палац жив соб╕ звичним життям, з церемон╕ями урочистими виходу ╕мператора, прийомом посл╕в, яких завидки тих╕ брали в╕д багатства ╕ розкош╕ у палатах, ╕з звичними театральними виставами та розвагами. Але в╕д досв╕дченого у придворних бувальцях Ласкара не приховалися прита╓ний ляк в очах його наближених, насторожене перезиркування ╕ переш╕птування - з таких др╕бниць, гадав ╕мператор, за якими сто╖ть страх втратити чимал╕ ма╓тност╕ у пров╕нц╕ях, ╕ починаються невдоволення та непослух, що зм╕нюються на тихий бунт, а там ╕ стр╕мкий дв╕рцевий переворот.

Ласкар мав д╕яти швидко й р╕шуче. За короткий час п╕д загрозою смертно╖ кари з╕бране в╕йсько, пов"ючен╕ в дорогу припаси, ╕ на чол╕ з самим ╕мператором рушила рать у неблизький пох╕д. Сп╕шно минають во╖ Геллеспонт, досягають Андр╕анополя - не дозволив Ласкар тут нав╕ть як сл╕д перепочити, лише на один день повел╕в зробити пост╕й.

Такий рух маси народу не лишився болгарами не пом╕ченим. В розташування головного болгарського в╕йська приб╕га╓ запилюжений, ╕з скованим страхом лицем, ╖х споглядач:

- Лавина римлян ╕де. Клянуся, що бачив на власн╕ оч╕ ╕мператора Ласкара, як про╖жджав в╕н через м╕ст.

Того ж дня передн╕ частини н╕кейського в╕йська з╕ткнулися з болгарським ар"╓ргардом: порубали римляни одних, ╕нш╕ в полон здалися, безпорадн╕ при переваз╕ несп╕вм╕рн╕й ворож╕й, ╕ т╕льки частинка болгарських во╖в чудом утечею врятувалася та вже темно╖ ноч╕ прибилася до головного в╕йська.

Сп╕шн╕ г╕нц╕ тут же поб╕гли в Тирнове, до царя, до бояр, аби застерегти про раптову навалу - ╕ жах охопив бояр, не певних у власн╕й сил╕, ╕ метався цар гарячково - то слухав одних, то покладався на ц╕лком протилежну думку ╕нших; сум"яття запанувало серед придворних.

А в╕йсько болгарське тимчасом п╕д прихистком темен╕ н╕чно╖ все ж в╕д╕йти зум╕ло, уникнути бою невиг╕дного з переважаючою у к╕лька раз╕в н╕кейською раттю. Прорвалося навпростець через л╕с, не обминаючи чагарник╕в, рвучи на колючках одяг ╕ кривавлячи т╕ло, аби лиш не втрапити п╕д безжальн╕ римськ╕ меч╕.

Яким же був подив ╕мператора Ласкара, що спод╕вався на ранок розгромити болгар у в╕дкритому бою, коли на м╕сц╕ постою супротивника в╕н застав лише купи см╕ття ╕ обвуглен╕ головешки з вичахлих ще к╕лька годин тому багать.

Дал╕ у глиб Болгар╕╖ рухався Ласкар майже без спротиву. По рад╕ з во╓начальниками попрямував в╕н до м╕ста Вере╖ - одного його лише наказу було достатньо, аби м╕сто здалося. Не мали зовс╕м сенсу боронитися городяни, укр╕плення ст╕н розвалили ще в час попередн╕х во╓н - заходь соб╕ з будь-якого боку, а що толку з того, що житла окрем╕ колодами товстими пообкладали...

Тепер ╕мператоров╕ Ласкару зовс╕м в╕дкрилася дорога до центральних болгарських земель, зайняв в╕н уже нав╕ть м╕ста, як╕ в горах розкинулися.

Та небо, здалося, саме боронило Болгар╕ю: вдарив раптовий мороз, повалили сн╕ги. Радники приходять до Ласкара - не сл╕д тут затримуватися, зимувати в чужих ╕ ворожих краях. ╤мператор довго вагався, та мусив прислухатися, т╕льки ж без здобич╕, зв╕сно, не личило вертатися. Ревла худоба, яку сп╕шно з хл╕в╕в виганяли, ремигали воли, бекали перестрашен╕ в╕вц╕, все, що набув дос╕ люд тутешн╕й, п╕дм╕тали пришельц╕; за худобою понуро ╕шли полонен╕ болгари, гнали по кол╕на в сн╕гах не т╕льки чолов╕к╕в, нав╕ть престар╕лих, гнали в Андр╕анополь ж╕нок ╕ д╕тей, забирали н╕кейц╕ все, що рухатися було здатне.

За зиму к╕лька раз╕в на╖жджав Ростислав Михайлович в Тирнове. Не бенкетувати до зятя ╖здив, не смакувати смажениною прославлених тутешн╕х кухар╕в, мова здеб╕льшого йшла про н╕кейську загрозу.

- Хоч не краща зараз пора, - говорив бан Ростислав, - та зробити ма╓мо все для укр╕плення на кордонах болгарських фортець. Перемовини з ворогами ╕мператора Ласкара до весни треба провести.

- Н╕ке╖ буде, напевне, не до нас весною. Он з╕ сходу на них ц╕ляться коч╕вники, - вагався дехто з бояр.

- А вам треба добряче для переозбро╓ння в╕йська потрясти гаманц╕, - дратувався Ростислав Михайлович з очевидно╖ для нього боярсько╖ безпечност╕. - Бо залишитися може кожен не т╕льки без вм╕сту ╖х, без самих гаманц╕в розтовст╕лих, а й нав╕ть без власно╖ голови.

"Де велика рада, там р╕дкий борщ", - в╕н не м╕г дал╕ жалувати ╖х самолюбство.

Цар Михайло т╕льки очима поводив то в один б╕к, то в ╕нший, вагаючись, кого ж слухати - ╕ з боярами впливовими сваритися не випада╓, ╕ таки правду говорить тесть.

Доки йшли перемовини, зблиснуло березневе сонце, стр╕мк╕ потоки з г╕р потекли.

А по весн╕ ╕мператор Ласкар збира╓ знову добре озбро╓не в╕йсько, з важко нав"юченими конями руша╓ в пох╕д. Попри в╕дчайдушний оп╕р болгар, а вельми поблизу Ропеля, де тече р╕ка Струмниця, йде углиб держави, досяга╓ Солуня ╕, переправившись через р╕чку Вардар, приходить у Водяну. М╕сто Велес саме зда╓ться, щоправда, виторгувавши право випустити п╕втисяч╕ сво╖х оборонц╕в. Падають наступн╕ м╕ста, т╕льки дв╕ фортец╕ залишилися у болгарських руках: фортеця Патрим в Охридських горах ╕ над╕йно укр╕плене Чепино, що у в╕дрогах Старо╖ Планини та Родоп. Смертельна загроза чорною хмарою нависла над вс╕╓ю Болгар╕╓ю.

╤ знову поскакали г╕нц╕ до Ростислава Михайловича: просить цар, просять бояри ╖хати на перемовини до ╕мператора Ласкара, шукати миру.

- Як не укласти угоду зараз, то через к╕лька тижн╕в римляни будуть у Тирнов╕, - переказували г╕нц╕.


26


Наступного ранку, вже по тих негаданих ╕ двозначних в╕дв╕динах баронових, заледве п╕дбилося над деревами сонце у корол╕вському саду, Анна зважилася по╖хати до Ержебети.

Вона ма╓ переговорити з давньою подругою, яку шанувала колись ╕ мала ледве не за сестру, як на спов╕д╕, поспитати ма╓, чого ж та сестра так дивно ставиться до в╕двертих, нер╕дко на меж╕ пристойност╕, Ростиславових залицянь.

Нехай вже барон, що мав почуття до не╖, напевне, а може, й любив ус╕ ц╕ роки, так пов╕вся, але душу хто п╕дм╕нив Ержебет╕?

Добре, справд╕ барон вчора свою слабкодух╕сть явив, але й в слабкодухих ╓ серце, якому так само властив╕ велике ╕ нице, захоплення чи справжн╕с╕ньк╕ ╕ неп╕дробн╕ людськ╕ почуття. Баронов╕ нав╕ть те готова вона була простити.

От т╕льки сл╕в прощення для Ержебети н╕як не могла ╕ не здатна була знайти, бо як зраду не ╕менуй, в од╕ж яку не вдягай ╕ не маскуй велемудро, однак вона залишиться зрадою.

В один момент на балу вчора опинилися якось поряд утрьох - вона, ╤штван ╕ Ростислав Михайлович.

- Бароне, я давно хот╕в випити з вами келих, - раптом запропонував Ростислав ╕ жестом п╕дкликав прислугу. - Принес╕ть те вино, що заготовлене мною.

Небавом на тац╕ колихалося тихо вино у келихах, злегка зблискуючи у св╕тл╕ мерехтливих св╕чок.

- Нема╓ потреби щось говорити про наш╕ стосунки, - кинув Ростислав погляд на Анну, дивний погляд, такий недок╕рливий зовс╕м, х╕ба винуватий. - Вельми просто все розв"язати можна. В одному з цих келих╕в вино звичайн╕с╕ньке, в другому - з отрутою кр╕пкою. Право вибору я вам надаю.

Все в╕дбулося так швидко ╕ неспод╕вано, що Анна стояла незрушно ╕ зац╕пен╕ло, не здатна на порух найменший; так бува╓, як склянка котиться столом на очах: склянка пада╓ начебто ╕ не швидко, та наста╓ непояснюване оц╕пен╕ння; т╕льки як скло на дол╕вц╕ вже брязне ╕ скалки полетять вус╕б╕ч, коли можна лише долонями сплеснути, спам"ята╓ться тод╕ людина.

Барон було рота розкрив, але не спром╕гся на слово, бодай на звук, все стояв, мов злою ворожкою зачарований.

- Бер╕ть же! - мало не прикрикнув на нього Ростислав.

Барон ╤штван почувався так, мов його заморозили в глиб╕ льоду, нездатний на д╕ю, нав╕ть м╕зинцем поворухнути.

- Тод╕ я буду першим, - тихо сказав Ростислав ╕ одним ковтком, аж збулькнуло, вихилив найближчого келиха.

- Тепер ви н╕де не под╕нетесь, - всм╕хнувся зло й переможно Ростислав Михайлович перекривленим ротом ╕ до барона п╕дсунув тацю.

Та глиба льоду, в яку закувало барона, н╕як не збиралася розмерзатися, жоден мускул не ворухнувся на бл╕дому ╕ змерзлому обличч╕ його, т╕льки пов╕ки кл╕пнули мимовол╕ к╕лька раз╕в, мов дим з багаття в оч╕ зайшов.

- Ну! - владно ╕ зло чи то прикрикнув, чи просто голосно так мугикнув на нього Ростислав, мов на дитинча вередливе й нетямуще.

Таки вдалося нарешт╕ здолати барону кригу, прадавн╕й ╕нстинкт самозбереження десь п╕дм╕г, ╕ в╕н зробив посп╕шний ╕ нажаханий крок назад.

Широка й г╕рка усм╕шка розповзлася обличчям Ростислава Михайловича, не було у н╕й торжества, х╕ба подив.

- Я пожартував, бароне. Одне й друге вино - звичайн╕с╕ньке, - ╕ в╕н так само за подих один вихилив з другого келиха.

Р╕зко повернувшись, Ростислав Михайлович покинув залу.

Анна також негайно п╕шла до себе у поко╖.

...Ержебета, очевидячки, н╕як не спод╕валася на при╖зд без попередження колишньо╖ подруги, сперш переляк в очах застиг, мов застали ╖╖ на чомусь сором╕цькому; то було лише в перший момент, надал╕ той погляд став якимсь винуватим, а врешт╕ господиня з пок╕рн╕стю незрозум╕лою опустила пов╕ки.

- Я знала, що колись ви при╖дете отак, нав╕ть не попередивши, - сказала тихо. - ╤ то добре, напевне.

- А де ж те... добро? - аж схлипнула з подиву Анна, зовс╕м так, як людина, що подих довго затримувала, а врешт╕, знесилившись, хапонула на всю пов╕тря.

- Добре, що мушу правду тепер розказати... Шкода, що снаги бракувало давно це зробити.

╤ Ержебета стала опов╕дати, як колись, незадовго по Анниному ╕ Ростиславовому вес╕лл╕, зав╕в Ростислав Михайлович з нею неспод╕вану й дивну мову.

- Баронесо, ви були подругою дов╕реною Анни в л╕та молод╕. Чи можу я попросити про одну послугу?

- Залежно яку, - засм╕ялася Ержебета. - Але для Анни готова на все, на що стачить тями.

- Тод╕ зрозум╕йте т╕льки мене... Я буду до вас залицятися, - бубухнув в╕н так, як з високого берега у воду п╕зньо╖ осен╕, жахаючись наперед того ймов╕рного холоду, аж судома хапатиме в╕д якого.

Ержебета лише розсм╕ялася мимовол╕, наче ╖╖ залоскотали раптово, дал╕ той см╕х став неперервним, вона вже не в сил╕ стриматися була, ╕ см╕ялася, доки колька з того не низнула...

- Не глузуйте з мене, - опустив пок╕рно голову Ростислав, мов к╕нь, якому на шию надягають обр╕чницю. - Мен╕ не до см╕шок.

╤ в╕н став опов╕дати про сво╖ непрост╕ стосунки з Анною, ╖╖ почуття до барона, що не лишилися ута╓мниченими для нього, нав╕ть хвилин отих не минав, про як╕ чужим не прийнято було говорити - в╕н безсилий розбудити в Анн╕ ж╕нку. Наск╕льки в╕н зна╓ життя, з╕знавався в╕н Ержебет╕, тут можуть зарадити ╓дин╕ лиш л╕ки - ж╕ноч╕ ревнощ╕, х╕ба тр╕шки приправлен╕ удаваною байдуж╕стю чолов╕ка. З будь-якою людиною ╕ншою Ростислав не зм╕г би п╕ти на таку в╕дверт╕сть, т╕льки вельми близька для Анни душа зрозум╕╓.

В Ержебети по мов╕ т╕й ╕ см╕х нараз вгамувався, ╕ колька в боку в╕дчепилася; що ото видумав Ростислав, жахала думка, чи уявля╓ лишень насл╕дки тако╖ зат╕╖?

- Княже, а ви не гада╓те, що цим з Анною все попсую, мало того, я залишуся ворогом?

- Звичайно, я думав про те, - в╕дказав Ростислав. - По сил╕ вчинок такий лише людин╕, в яко╖ до Анни непоказна шаноба.

- А чолов╕к м╕й? - аж плеч╕ ╕з перестраху похолонули в Ержебети. - Як би ви сам╕ поставилися до схожо╖ вит╕вки ж╕ночо╖?

- Чолов╕ков╕ ма╓те правду сказати, - вже тр╕шки вспоко╓ний мовив в╕н. - Р╕вно так, як ми з вами говоримо.

...Мало не всенький день пробалакала тод╕ Ержебета з Анною, то плакали, то см╕ялися, аж захлинаючись, вони згадували ╕ перезгадували тепер далек╕ уже д╕воч╕ роки; та ст╕на крижана, що дос╕ була м╕ж ними, враз розтанула на очах, попливла ╕ сл╕ду по соб╕ не лишила; вони знову разом, вони знову подруги, зв╕льнен╕ в╕д тягаря, що впав на ╖х плеч╕ ран╕ше, знову могли одна одн╕й дивитися в оч╕.


27


Зн╕чено опускали погляд бояри, а дехто бокував нав╕ть за спини ╕нших тихцем, коли при двор╕ царському в Тирнов╕ Ростислав Михайлович напол╕г:

- Я сам не по╖ду на перемовини з ╕мператором Ласкаром. Х╕ба разом з боярами найзнатн╕шими.

Тупцювали нер╕шуче з ноги на ногу придворн╕, не так лякала посланц╕в можливих важка дорога, як перемовини майбутн╕: г╕ркий присмак в╕д них виразно чувся заздалег╕дь.

Не рада коза торгу, а курка вес╕ллю, та мусять...

Неабияк затявся на сво╓му Ростислав Михайлович, таки наказав цар укласти велике посольство, ще й поперед нього поважних г╕нц╕в р╕шили послати.

Узг╕р"ями й видолинками кривуляла дорога до неблизько╖ р╕ки Регини, де посто╓м було головне в╕йсько Ласкара та де спинився сам ╕мператор. ╤ так╕ ж кривуляст╕ та звивист╕ думки наб╕гали Ростиславов╕ Михайловичу: нащо згодився в╕н на цю подорож, п╕шов би в цей час десь соб╕ безтурботно у Мачв╕ на лови ╕ п╕д легке потр╕скування хмизу сухого балачки та неймов╕рн╕ опов╕дки з усм╕шкою вислуховував.

Нав╕ть у бувалих бояр Тирнова видовжилися з подиву лиця в╕д пишно╖ зустр╕ч╕ ╖х посольства н╕кейцями. Ще в╕ддал╕к в╕д постою Ласкара вийшов в╕тати сановний ╕мператорський люд, церемонно ╕ велеречиво зустр╕чали тестя болгарського царя та зятя короля угорського в одн╕й особ╕.

А ще б╕льше видовжилися т╕ обличчя при зустр╕ч╕ ╕з Ласкаром - п╕д присолоджен╕, ╕нколи нав╕ть пом╕тно пересолоджен╕ усм╕шки, - як зачитував писар придворний умови миру н╕кейц╕в. Чи то навмисне бубон╕в в╕н таким безбарвним ╕ байдужим голосом, чи так спец╕ально навчений, але в╕д того безпристрасного бурбот╕ння гостям мимовол╕ ставало моторошно: данина в конях й худоб╕, хл╕бов╕ ╕ грошах для Болгар╕╖ була непосильною. "Отако╖, добридень на Великдень, будьте здоров╕ з новим роком, - ось ╕ вся ц╕на ╖х улесливост╕", - т╕льки й подумав Ростислав.

- Я не зможу прийняти так╕ умови... ╤ мирову угоду под╕бну не п╕дпишу, - Ростислав Михайлович в╕дав, зв╕сно, перед╕стор╕ю тих умов та що кри╓ться за показною чемн╕стю н╕кейського ╕мператорського двору, але й в╕н на таку жорстк╕сть та граб╕ж серед б╕лого дня не спод╕вався.

Перемовини в╕дклали на день наступний, а звечора ╕ до години п╕зньо╖ щедро гостили н╕кейц╕ посольц╕в болгарських: ╕ не було в них, як в╕рити здравицям господар╕в, приязн╕ших сус╕д╕в, ан╕ж болгари.

╤мператор Ласкар наступного дня кожне слово теж лаг╕дно клав, остер╕гаючись гострячком десь бодай зачепити самолюбство посольства. ╤ н╕хто здогадатися нав╕ть не м╕г, який вогонь помсти у нього в душ╕ пала╓, з якою внутр╕шньою злостив╕стю кожна фраза йому да╓ться. Ласкар не м╕г забути, а тим паче простити недавн╕ сво╖ невдач╕ й поразки.

В╕н таки усп╕шно просувався перед цим вглиб Болгар╕╖, низку укр╕плених м╕ст легко здобув, от т╕льки зл╕сть його брала, що дв╕ фортец╕ в болгарських руках дос╕ лишалися: невеличка в Охридських горах Патем, а друга - з добрячою обороною Чепино, що м╕ж в╕дрог╕в Старо╖ Планини й Родоп угн╕здилася. Ласкар розпорядився вислати чималеньке в╕йсько супроти чепинських таких ст╕йких оборонц╕в.

Час жнивний давно минув, вже ос╕нь зб╕гала, але щонайменше ╕мператор думав про зиму. В╕н наказав збирати вози по вс╕й Македон╕╖ для збро╖ та ╖ст╕вних припас╕в, особисто оглянув в╕йська з п╕ших стр╕льц╕в та списоносц╕в ╕ чотирьом корпусам в╕дразу розпорядився ╕ти на непок╕рну фортецю.

Та саме небо, видавалося, постало супроти Ласкара. Звечора, як рушило в╕йсько, холод раптовий узявся, в╕трисько душу д╕ймав, землю на очах сн╕ги укривали. ╤мператор збира╓ в╕йськову раду.

- Спинитися ╕ вертатися в Андр╕анополь, - в один голос, мов наперед змовилися, радили в╕йськовики.

Не пов╕рив ╕мператор воякам, з╕брав ще прихильних придворних.

- Якщо мен╕, з Божою пом╕ччю, спало дещо на розум, чи згодн╕ ви на те, розумним володарем сказане, якому коритися зобов"язан╕?

Кивали пок╕рно придворн╕:

- Ми згодн╕ на все, що для блага тво╓╖ держави зроблене буде.

А найб╕льш улеслив╕ переконували, що, йдучи вперед, доведуть власну безстрашн╕сть.

Те вельми сподобалося ╕мператоров╕, в╕н наказав дал╕ рухатися, ╕ по дороз╕ нав╕ть м╕сто Баткун здобув... Але небавом вже почалися непри╓мност╕, ожеледиця неймов╕рна вкрила шляхи, ледве пересувалися полки, а в л╕сах стало ╕ зовс╕м зле. Л╕с був густим, г╕лля щ╕льно переплелося, як на пост╕й мусили стати, то в╕д багать оч╕ дим ви╖дав, оч╕ сльозилися ╕ в самого ╕мператора - на ранок мусив з╕йти з коня ╕, як ╕нш╕, в╕дправився п╕шки.

Болгарське в╕йсько на узг╕р"ях Старо╖ Планини т╕льки чекало моменту зручного: як п╕д╕йшла пом╕ч ск╕ф╕в з п╕вденних кра╖в Рус╕, десь за чотири тисяч╕ во╖в, то в╕дразу по ворогу вдарили. То була бол╕сна ╕ н╕як не оч╕кувана поразка...

╤мператор говорив Ростиславов╕ Михайловичу ╕ всьому посольствов╕ болгарському вельми тепл╕ слова, але помста за те безчестя ╕ тепер╕шня вт╕ха в душ╕ не гасли. Те в╕дчував Ростислав ╕ подумки для себе в╕дзначив: "Дивиться лисицею, а дума╓ вовком".

В час перемовин до Ласкара п╕д╕йшов один з його головних во╓начальник╕в ╕, нер╕шуче роззираючись, став чекати черги на слово.

- Говори, - наказав з ледь пом╕тною посм╕шкою ╕мператор. - В╕д посольства високого в нас нема та╓мниць. Я дав щойно згоду на перемир"я, якщо в╕ддадуть нам фортецю Чепино ╕ землю до Скоп"╓.

- До походу на Тирново в╕йсько готове, - допов╕в командувач. - За п╕вдня можемо, як накажеш, нав"ючити кон╕ ╕ почати пох╕д. Ми розр╕жем Болгар╕ю, мов ножем перезр╕ле яблуко.

Ростислав Михайлович ╕з боярами тирновськими попросили ще перерву на перемовини.

- Нас проклинатимуть внуки, якщо таку угоду п╕дпишемо, - говорив Ростислав Михайлович.

В нього у грудях раптово жарина якась запекла, вона ╕ ран╕ше час в╕д часу заявляла про себе, т╕льки ще несм╕лива була, менш злоблива ╕ менш кусюча. Гаплик, чолов╕че, подумалось мимох╕ть, ти ╕ все посольство тво╓ втрапити можете в пастку.

Довго точилися суперечки пом╕ж бояр, перебирали загрози д╕йсн╕ ╕ мним╕, як на долон╕ стиглого колоска перетирають ╕ полову в╕ддмухують, врешт╕ з╕йшлися на сп╕льн╕й думц╕.

- Небезпека гр╕зна ╕сну╓, але треба виграти час. Ми угоду п╕дпишемо, водночас радити будемо царев╕ Михайлов╕ ╖╖ не затвердити...

А як збиралося додому посольство, то Ростиславов╕ Михайловичу допов╕ли:

- Там Ласкар дарунками ╕стинно ╕мператорськими нас обдарував. ╤ кон╕ вельми породист╕, ╕ тканини дорогоц╕нн╕, ╕нший товар...

- З паршиво╖ в╕вц╕ хоч шерст╕ жмут, - буркнув у в╕дпов╕дь, думаючи про сво╓. Щойно прискакали г╕нц╕ в╕д тестя, короля Бели, кличуть його на перемовини тепер у В╕день, непрост╕ переговори з чеським королем Оттокаром II.

...Вплелася негода, але н╕коли було йому чекати на днину л╕пшу. Як п╕дн╕малися на узг╕р"я посольц╕, то чорн╕ розкошлан╕ хмари пропливали мало не над головою - ╕ так╕ ж темн╕ й важк╕ думки ро╖лися в Ростислава Михайловича. Добро чи зло в╕н вчинив, вигра╓ час Болгар╕я, щоб з╕братися на сил╕? Чи, навпаки, те розц╕нять як зраду, здав, мовляв, ╕нтереси болгарськ╕ за щедр╕ дари, п╕дкуплений в╕н, чужий-чужаниця для ц╕╓╖ земл╕, яка не бол╕ла йому н╕коли, - не на болгар же вину покладати...

Не м╕г знати лишень Ростислав Михайлович, що як наказав Ласкар готувати посольству дари в дорогу, то вельми противилися ╕ опиралися його придворн╕: мовляв, ╕ так, без дарунк╕в усяких, н╕кейц╕ зараз могли б в╕д Болгар╕╖ чималенько в╕дшматувати.

- Не шкодуйте дар╕в, - притис ╕мператор на слов╕ ╕ чомусь посм╕хнувся. Ласкар подумки соб╕ прикидав, як до зрадник╕в причислятимуть всеньке болгарське посольство, а Ростислава Михайловича насамперед, бо то ╕стинно дар данайський, що спричинить недов╕ру велику й розбрат, очорнить зятя царя болгарського, а заразом ╕ самого царя, - чубитимуться по тому за трон р╕зн╕ групи придворних тирновських.

...Чорн╕ хмари пливли над головою в Ростислава Михайловича, ще чорн╕ш╕ думки в голов╕ напливали. А ще, гадав в╕н, обов"язково до того припишуть: то ж зять угорського короля, а тому нец╕кава сильна Болгар╕я, перед королем Белою таким робом вислужився Ростислав.

Кон╕ посольськ╕ узг╕р"ям з трудом п╕дн╕малися, набухл╕ хмари, видавалося, вже подорожн╕м на сам╕с╕ньк╕ плеч╕ лягали.


28


У В╕день на перемовини з королем Оттокаром II Ростислав Михайлович ╖хав з донькою Кун╕гундою, Кункою - так ще звати любили ╖╖ в с╕м"╖. Як за одну по-справжньому теплу весняну н╕ч, бува╓, раптово розкв╕тне яблуня, так стр╕мко, видавалося, на очах, лиш за к╕лька м╕сяц╕в з полохливого ╕ прищавого д╕вчиська Кун╕гунда стала д╕вчиною-красунею. ╤ тепер з в╕кна карети донька постр╕лювала сво╖ми великими, злегка зеленуватими очиськами то в один б╕к, то в ╕нший, ╖╖, що дос╕ р╕дко переступала батьк╕вський пор╕г, однаково тепер ц╕кавили старовинн╕ церкви за в╕кном ╕ обличчя селян, як╕ зачудовано поглядали на розк╕шну карету, мальовнич╕ перел╕ски на узвишшях ╕ видолинки р╕ки, де попасом посувалися поважно стада кор╕в та вистрибували безтурботн╕ галавлив╕ телята.

Батько вважав, що настала пора дочку виводити в св╕т.

Ростислав Михайлович ╖хав з пересторогою у В╕день. Вимотаний недавн╕ми перемовинами з лукавим Ласкаром, з яким не один день мусив в"язати ц╕пи, ╕ ще хтозна-як╕ т╕ ц╕пи вдалися, в╕н не оч╕кував тепер чогось легшого.

Ростислав Михайлович не помилився.

Перед ним сид╕в жорсткий правитель ╕ водночас вправний промовець, ч╕пкий дискутант - недарма ж про Оттокара, якому замолоду за с╕мейними обставинами мала випасти духовна стезя ╕ кар"╓ра, ще тод╕ говорили: "Чим нижче в╕н нахиля╓ голову в молитвах, тим м╕цн╕ша╓ його шия". А ще справжн╕с╕ньк╕ легенди творилися про хрестовий пох╕д Оттокара у Прусс╕ю, блискавичний ╕ переможний пох╕д, до якого зум╕в залучити тевтонських рицар╕в, в╕йсько р╕дн╕ поштиво╖, - виступивши 14 грудня ╕з Праги, через Бреслау, гирлом вмерзло╖ В╕сли, в╕н згодом переходить на Земляндський п╕востр╕в, рвучко захоплю╓ прусську фортецю Меденау, д╕ста╓ться пониззя Прегеля ╕ входить у землю, що зветься Самб╕я. Так писатиме про нього Владислав Вангура: "Край спустошений ним. Страх зганя╓ нажаханий язичницький люд до стану чеського короля, язичники кидають зброю, падають на кол╕на, ╕ ╖хн╕ княз╕ благають:

- Ми розбит╕, королю. Ми тоб╕ коримося, даруй же нам святе хрещення, спок╕й ╕ мир!

Король да╓ згоду стати хрещеним батьком найзнатн╕ших язичник╕в. Пот╕м освячують невелику д╕лянку земл╕, малюють на н╕й образ ╕ контури храму майбутнього. З╕бралися священики, ╕ вдягнут╕ пишно дворяни, ╕ гросмейстер ордену, ╕ король, ╕ обидва корол╕вських зят╕, маркграфи Майсена ╕ Брандербурга. Задзвонив невеличкий дзв╕н, прусакам дозволили ступити на освячену землю. Йшли вони, знявши головн╕ убори, склавши долон╕, без меча ╕ пояса. Впали в поклон╕ - ╕ священик вилив на голови ╖м трохи свято╖ води. П╕сля цього вернули меч╕, а покорен╕ княз╕ присягнули на в╕рн╕сть...

- Збудувати фортецю тут, - наказав король. - Ма╓ служити вона опорою у випадку безпорядк╕в серед народу або дворянства... Я ж вертаюсь додому, адже виконав те, що належало виконати".

То була лише середина с╕чня, лише м╕сяць минув, як виступали з Праги, - нечуваний дос╕ за стр╕мк╕стю перех╕д. ╤ так був заснований храм та фортеця, яку звати надал╕ будуть Кен╕гсберг, Кен╕гсберг в Самб╕╖.

В перш╕ дн╕ перемовин з королем Оттокаром в Ростислава Михайловича було таке в╕дчуття, мов крем╕нь терся об крем╕нь - т╕льки скрег╕т чутно та ╕скри ще ╕нколи скачуть. Але третього дня неспод╕вано Оттокар почав подаватися, вже не було тих крем╕нних гостряк╕в, то вже не кам╕нь, а швидше л╕д; ще холод п╕д пальцями чувся, як ту крижинку взяти у руку, але гран╕ льодини в╕д тепла починали танути. ╤ вже зовс╕м негадано завершилися т╕ перемовини.

- Я хочу просити руки вашо╖ доньки Кун╕гунди, - Оттокар вперся поглядом в сп╕врозмовника так, мов впоперек став на вузеньк╕й стежц╕ ╕ н╕як тепер його не об╕йти ╕ не об"╖хати.

Ростиславу Михайловичу вартувало чималого труда н╕чим не видати свого хвилювання. Зв╕сно, в╕н пом╕чав на балу, як б╕гають виголодн╕лим котом оч╕ короля Оттокара в пошуках когось, як не раз той погляд його мов приклеювався до постат╕ Кун╕гунди - те т╕шило батька, ╕ не б╕льше. Нехай соб╕ милуються вродою його дитини, ╕ королям на те нема заборони, але такого в╕д Оттокара в╕н не чекав.

Ростиславу Михайловичу, звичайно, було в╕домо, що чеський король розлучився, бо Маргарита Бабенберзька не змогла подарувати йому д╕точок. Зв╕стка про розлучення непосидющою сорокою-б╕лобокою стр╕мко облет╕ла вс╕ монарш╕ двори, нав╕ть проскреготала сказане чеським володарем про причини.

- Моя держава мене оженила, ╕ вона ж розлуча╓.

Для свого потужного корол╕вства Оттокар конче потребував спадко╓мця.

До чеського короля Ростислав Михайлович ставився з деякою пересторогою - в╕н нагадував йому хижака, що в будь-яку мить, блискавично напруживши власн╕ сталев╕ м"язи, може плигнути на облюбовану здобич. П╕д ск╕петром Оттокара вже Богем╕я, Морав╕я, Австр╕я, Шт╕р╕я, Кор╕нт╕я; ╕, судячи з останн╕х д╕й, цим апетит Оттокара ще не вичерпа╓ться, то ще не остаточна межа; ╕ так само н╕хто не м╕г знати меж його особисто╖ жорсткост╕.

- Моя ╕мпер╕я ось на цьому трима╓ться, - якось у хвилю в╕двертост╕ чеський король сам себе по плечу поплескав.

Тож чи матиме Кун╕гунда щастя за таким чолов╕ком, чия вдача однаковою буде, напевне, як в державних д╕лах, так ╕ в справах с╕мейних?

Збило з пантелику Ростислава Михайловича х╕ба завершення розмови - обличчя Оттокара, завше незрушне, мов з каменя малоп╕ддатного тесане, раптово зашар╕лося, а сам в╕н, що не звик просити, чомусь зн╕тився ╕ по-хлопчачому носом п╕дшморгнув.

"Що ж, корол╕ теж можуть вляпатися у халепу, яка зветься коханням", - мимовол╕ подумав Ростислав Михайлович.

А небавом його Кун╕гунда, про вроду яко╖ нав╕ть заздр╕сники балакали, що хоч воду з лиця пий, приймала гостей вже в статус╕ королеви. ╥╖ побоюватимуться ╕ шануватимуть, як реальну сп╕вправительку величезно╖ ╕мпер╕╖, а ще впишуть назавше в стор╕нки ╕стор╕╖ культури як першу у Чех╕╖ ж╕нку-поетесу. "Молитва Кун╕гунди", присвячена чолов╕ков╕, що в пох╕д збира╓ться, звучатиме не лише чеською:

Zasluhujem rány voje,

Boħe! Viz, jak k es an ada

ustupuje p ed pohany!

Pane, s námi bdi, nás chra!

Pro vou viru k es an voje

trpn, jejich vojsko strádá,

jako kdysi pro v rány

p es mo e jsme nesli zbra.

Rad ji neb zrozeni,

vn ztv kdyħ najbe nen!

Boħe, pro sve umu eni

odpus, posil nas vuj duch:

neb vh Buħ,

Otakar kdyħ nezvi zi,

pak jsme ztraceni.


Л╕пше нам ╕ не родитись,

Як не буде перемоги.

Боже, Дух пошли,

В╕дпусти провини наш╕,

Зна╓ш, Отче, як

Оттокар не переможе,

Вс╕ загинемо напевне.


29


Анна верталася в╕д Ержебети з душею облегшеною, зв╕льненою в╕д набридливого тягара, що тривалий час на душ╕ лежав каменем жорновим, - дихалося ╖й тепер легко ╕ в╕льно, св╕т набував знову звичних сво╖х кольор╕в, без жовтизни ото╖, яка г╕рчила щорання, щовечора ╕ щоденно ╖╖ життя. Тож зовс╕м не те в╕дбувалося з ╖╖ чолов╕ком Ростиславом, що мала на гадц╕, не волоцюга н╕який в╕н, просто дос╕ бачила його немов на глад╕ води, по як╕й в╕тер гнав легку хвилю: ╕ викривлювалося лице чолов╕ка, спотворювалося в╕дображення до невп╕знаваност╕, то видовжувалося, то ширшало, зам╕сть ╕стинного обличчя перед очима ╖╖ поставав лише хисткий ╕ в╕дразливий образ.

Коли проминала карета Анни галасливу вуличку, де обаб╕ч торг╕вц╕ продавали св╕й крам та ╕нше добро, вихваляючи крикливо товар ╕ хапаючи перехожих за рукави, то звернула увагу на д╕вчинку, що при дороз╕ стояла. Т╕й дитин╕ х╕ба з десять було рочк╕в, вона то придивлялась до чогось у власн╕й жмен╕, то вгору, в глиб╕нь небесну п╕дн╕мала оч╕, - де й коли вже зустр╕чала Анна схожий стражденно-благальний, з над╕╓ю ╕ в╕дча╓м погляд?

Вона наказала спинити карету ╕ п╕д╕йшла до д╕вчинки. В жмен╕ мало╖ Анна побачила к╕лька др╕бних монет.

- Сестра моя, меншенька, вчора п╕шла до Бога... Поховали ╖╖, - тихо й спок╕йно сказала д╕вчинка чуж╕й незнайом╕й ж╕нц╕, хоч та не встигла нав╕ть спитати. - Вона так хот╕ла колись он те платтячко, та все грошей у с╕м"╖ бракувало... Я молилася ╕ просила у Боженьки тр╕шки грошей, та однаково, кажуть, не стачить.

- А що ж трапилося ╕з сестрою? - швидше, видихнула ан╕ж мовила, Анна.

- Мама дорогу переходила ╕з сестричкою. Як раптом ╕з-за будинку вихопилася карета, багата така, видавалося, роззолочена, ╕ два меч╕ на н╕й намальован╕ та п╕д ними кв╕тка. Сестричка зразу п╕д колесами вмерла, а мама жива ще була, але тато казали: мабуть, сьогодн╕ також до Боженьки п╕де. От я сестричц╕ те платтячко передати думала...

- Яка-яка карета? - перепитала чомусь саме це похолола Анна.

- Вона не спинилася нав╕ть, т╕льки господар байдуже озирнувся, - ╕ д╕вчинка знов розказала про меч╕, навхрест намальован╕, та троянду, що значилася п╕д ними.

Холод нев╕дь-зв╕дки раптом узявся ╕ зовс╕м, видавалося, до к╕сток, вистудив Анну: два меч╕ над трояндою були в родовому герб╕ барона ╤штвана. Неспод╕вана вигадка в голов╕ ╖й спалахнула:

- А давай-но т╕ грош╕ ми ще разом пораху╓мо, - Анна простягла одну руку до скарбу мало╖, а другою посп╕хом нащупувала монети у власн╕й кишен╕.

Де ж вона бачила отой запитальний погляд, в якому б╕ль був навп╕л ╕з благанням, оч╕кування неймов╕рного дивовижно перем╕шалося ╕з безнад╕╓ю?

Бряжчав метал на долон╕ в Анни, тих монет трохи поб╕льшало, ╕ сяйнули в мало╖ дос╕ погасл╕ оч╕:

- Може мамою, окр╕м платтячка, ще й черевички зможу передати. Я таки в╕рила, що Боженька мене почу╓...

А як вже с╕дала в карету Анна, то згадала раптово, де бачити ╖й доводилося отой стражденно-благальний, з в╕дча╓м ╕ над╕╓ю погляд, як в ц╕╓╖ мало╖. Вона к╕лька раз╕в зустр╕чалася з таким схожим Ростиславовим поглядом: то було лиш на мить, у ту ж хвилю чолов╕к перелякано, наче вп╕ймали його на чомусь непристойному, зачиняв його за невидимою ╕ непроникною густою зав╕сою.


30


Ростислав Михайлович уже давно пом╕чав за собою сперш малопом╕тну, але з часом все виразн╕шу зм╕ну свого ставлення до Анни. Колись в╕н був довол╕ кр╕пко переконаний, що ж╕нка створена винятково для вт╕хи во╖на, для його т╕лесно╖ насолоди, а ще х╕ба, щоб д╕ток плодити. Ж╕ноче т╕ло - то кухоль води прохолодно╖ для спраглого в спеку немилосердну подорожнього або шмат смаженини, що пару╓ ╕ зманливо н╕здр╕ лоскоче, для втамування виголодн╕лого, що невдоволено бурчить, запалого живота. Мигот╕ли роки, у як╕ в╕н за по╖здками, походами та ╕ншими клопотами не вельми мав змогу с╕сти соб╕ отак ╕, на небо дивлячись, розм╕рковувати замр╕яно, хто ╕ для чого ╕з сущих на б╕лому св╕т╕ створений. Т╕льки як в╕длучався тепер надовго з дому, не бачив Анни, то чогось йому бракувати стало. Ростислав почувався так, мов забув щось вельми важливе, ника╓ться намарне, силиться все пригадати, однак н╕як не здатен.

Як вертався в╕н з неблизьких дор╕г, похитуючись у с╕дл╕ та перебираючи думки, мов на долон╕ зерня, то не раз п╕дшукував слова тепл╕ та лаг╕дн╕, як╕ мав би сказати дружин╕ та сам схож╕ почути. Натом╕сть завше знаходилась в Анни зач╕пка, аби дор╕кнути чимось, шпигонути як голкою, хоч не вельми глибоко, зате скулко. То д╕тей в╕н, мовляв, бачить лишень на свята роков╕, то повернутися м╕г би на день-другий ран╕ше, аби втрапити на родинне свято. Довго не могла пробачити Анна чолов╕кову скуп╕сть, коли за╖жджим монахам в╕дмовляв у коштах на хрестовий пох╕д черговий.

- Бог сторицею завше поверне тому, хто до д╕ла святого долучиться, - в погляд╕ ╖╖ ст╕льки було г╕ркоти, що краще б вона, думалося чолов╕ков╕, вже просто висварила його.

- Не певен, що хрестов╕ походи ╓ благом, - пробував перечити чолов╕к, який, проте, чомусь однаково почувався винним.

- Вс╕ ╓ретики шукають для себе виправдання. ╤, що ц╕каво, знаходять. Зазвичай.

- Т╕ походи йдуть проти Христового слова.

- ╢ретик╕в жде, казали монахи, найб╕льша кара.

- ╤ чого люди ╕нколи мають Отця Небесного за древнього ╕ жорстокого базилевса, який сам судить ╕ сам кара╓? - дивувався ╕ сердився Ростислав. - Де Всевишн╕й ╕ Дух Святий, там добро ╕ краса, там свят╕сть ╕ нема там м╕сця жорстокост╕. Твердити ╕нше, то не в╕рити в милосердя Всевишнього, не в╕рити в св╕тле й прекрасне Царство Небесне, якому, як пишеться, не буде к╕нця...

- Злий дух спокушати вм╕╓... Найперш йому вда╓ться це ╕з слабкою людиною, яка хоч ╕ проказу╓, та не вдуму╓ться у молитвенне - "╕ не введи нас у спокусу, але визволи в╕д лукавого".

- ╤ знову ж, гадаю, тут нерозум╕ння. З древн╕х рукопис╕в, з писаного святими Апостолами, то неточний, мабуть, переклад. Бо не Божим ╓ д╕ло "вводити у спокусу". Можливо, в молитв╕, Христом дарован╕й, говорилося, щоб обминула спокуса...

Здеб╕льшого Анна першою обривала т╕ суперечки ╕, надувшись, мов мала дитина, як╕й пооб╕цяли гостинця смачненького, та в останню мить передумали, чимчикувала геть у поко╖. А чолов╕к ще довго не м╕г оговтатись та охолонути, як не зразу холоне окр╕п в занадто великому казанков╕.

Диво дивне╓, думав якось Ростислав Михайлович, здеб╕льшого життя йде втоптаною ╕ зачовганою стежиною. Сперш подружжя п"янять чари молодост╕, пристрасть бунту╓ кров, згодом та кров переста╓ дур╕ти й вгамову╓ться, течуть соб╕ узвича╓ним руслом дн╕ ╕ тижн╕, що непом╕тно стають с╕рими, нудними ╕ прокислими буднями, - так ранньовесняний цв╕т за одну теплу, по-справжньому теплу н╕ч спалахне якогось досв╕тка, сяйне урочисто й сл╕пуче, що й найчерств╕ша душа не витрима╓ ╕ розмерзнеться, але через якийсь час нав╕ть п╕д легким в╕тром посиплються пелюстки, нерозталим сн╕гом навкруг вс╕ють землю, зблякнуть, зм╕шаються п╕д дощем з п╕ском та брудом, мов ╖х не було, не являлися в торжеств╕ ╕ буянн╕ весни на св╕т б╕лий.

Диво дивне╓, напливали думки в Ростислава, в нього чомусь все навпаки складалося. Напочатку то була жива лялька, якою можна побавитися в перерв╕ важливих ╕ часто-густо довол╕ небезпечних чолов╕чих справ, пот╕шитися ╕ забути за клопотами нагальними державними, згодом якесь сп╕вчуття п╕дсв╕доме до не╖ зароджувалося, коли щомоц╕ Анна старалася грати сумирну дружину, нав╕ть жаль до видимих довол╕ ч╕тко тих силуваних потуг. А ще згодом життя без не╖ стало, мов страви без сол╕: кинеш оком - начебто ст╕л багатий, найвишукан╕ш╕ страви на ньому стоять, от т╕льки дещиц╕ в тих стравах забракло, без яко╖ все не смаку╓, все н╕яке, жодно╖ з то╖ розкош╕ в душу не втнеш. Нав╕ть Аннина ╖жакуват╕сть р╕дко його дратувала, т╕ шпички мов приправою ставали п╕кантною, в╕д яко╖ апетит лиш гостр╕шав.

В╕н, у сутичках, побо╖щах ╕ вогн╕ не раз продимлений та прокопчений, з жорстокост╕ життя тогочасного у кам╕нь зачерств╕лий, нав╕ть не знав, що робити ╕з почуттям не зв╕даним дос╕, з н╕жн╕стю, що полонила душу та в╕д яко╖ в╕н в╕дбивався настирно ╕ в╕дчайдушно. Ростислав не знаходив потр╕бних сл╕в, а коли на пам"ять вони спадали, то соромився ╖х, як негожих ╕ не достойних вояки. Хоч ╕нколи ╕ десятою, чи якою там ще дорогою, але слова т╕ вдавалось йому обходити, уникати ╖х - кр╕м випадку ╓диного...

Тод╕ почувався в╕н зовс╕м легко, в╕н п╕дл╕тав на крилах, неначе як в сн╕ дивовижному, що недавно вже перед досв╕тком йому привид╕вся.

Снилося Ростиславов╕, що в╕н вм╕╓ л╕тати.

В╕н зл╕тав вправно й невимушено, так само своб╕дно, як диха╓ людина, н╕тр╕шки не замислюючись, не переймаючись, що сперш треба вдихнути, а пот╕м видихнути, ╕ не мав в╕н яко╖сь перестороги, ан╕, тим б╕льше, страху; те вдавалося йому зовс╕м просто, природно, з якоюсь вродженою внутр╕шньою певн╕стю. Ростислав бачив себе наче збоку, як зл╕та╓ в╕н з високого берега довол╕ розлого╖ поз╕рно р╕ки, ширя╓ розкуто ╕ в╕льно над водяною гладдю ╕ преспок╕йно соб╕ приземлю╓ться на протилежному берез╕.

А ще мав в╕н навчити к╕лькох людей, що з острахом спостер╕гали за його вправами.

- Не б╕йтеся, - казав в╕н. - То так нескладно. Не сумн╕вайтесь лишень н╕ на крапельку, що л╕тати здатн╕.

Коли ж його п╕доп╕чн╕ почали зл╕тати ╕ тут же, не подолавши хоча б п╕вдесятка крок╕в, падали, Ростислав нав╕ть сердився ╕ сварив:

- Ви не в╕рите, що можете, ви не до к╕нця, принаймн╕, в╕рите...

╤ наводив такий знайомий кожному приклад:

- Чому апостоли могли по вод╕ ╕ти, мов по тверд╕? Бо в╕ра тримала ╖х. Як т╕льки ж крихта яка знев╕ри чи сумн╕в заявилися в ╖х душ╕, вони тут же тонули, йшли на дно каменем...

Вельми т╕шився в╕н, як набиралися певност╕ його п╕доп╕чн╕, п╕дл╕тали потрохи на дедал╕ б╕льшу в╕дстань, ще невправно, як пуцьв╕р╕нки як╕, що передчасно випали ╕з гн╕зда ╕ тепер на крила ще не зм╕цн╕л╕ тужаться стати, проте в кожн╕й спроб╕ чулася б╕льша вже певн╕сть ╕ в╕ддаль ╖х перельоту довшала.

Ростислав п╕дл╕тав душею, ширяв соб╕ там ген-ген, коли для Анни слово м╕г дозволити соб╕ те, яке вголос стидався вимовити.


31


Раптово на його голову, наче з м╕шка, посипалися б╕да за б╕дою. Аякже, в самотин╕ лихо одне жити н╕як не хоче, - наб╕гала на пам'ять приказка.

Сперш прибув гонець Ростислава Михайловича з Тирнова. Як прискакав посп╕шно на кон╕ ╕з охлялими аж боками, замурзаний та запилюжений, в╕дразу до нього в замок:

- Ваша св╕тлосте, в╕стунам, що поган╕ новини приносять, здавна рубали голови. На посив╕лу мою можна вже меча нагострити.

- Об╕йдеться цього разу, - не пов╕вся на тон такий Ростислав. - А сивина не ╓ ганджем, не в╕зьметься вона на голов╕, де думка не ночувала. Та опов╕дай уже...

- Зл╕ чутки ╕ балачки пом╕ж боярами тамтешн╕ми, наче вуж╕, поповзли, - в╕дводив оч╕ гонець. - Одн╕ кажуть, що у перемовинах ╕з Ласкаром ви Болгар╕ю за щось продали. А протостратор ус╕х перекону╓, що таким робом вислужилися перед королем Белою, сво╖м тестем ненаглядним, бо йому кр╕пка Болгар╕я, наче б╕льмо в оц╕...

╤ таке пом╕ж люду бува╓, думав Ростислав Михайлович. В╕н не образився на бояр тирновських, х╕ба в грудях раптово кольнуло, мов проковтнув жарину ╕ вона довго ще не хот╕ла гаснути. Подивувався лишень протостраторов╕, що в болгарськ╕й арм╕╖ вс╕м постачанням в╕дав: в╕н же був також серед бояр на перемовинах, хоча толку з нього небагацько мали, н╕ грач, н╕ помагач у д╕лах посольських, слова, як потребувалося, не зв"яже, н╕ з губи мови, н╕ з носа в╕тру, але ж на власн╕ оч╕ бачив та сам усе чув...

То в╕н чи не першим наполягав:

- Вигра╓мо час, п╕дготу╓мося до в╕дс╕ч╕ - вряту╓мо Болгар╕ю.

Бува╓ таке в житт╕, думав з дивовижним для себе споко╓м Ростислав Михайлович, рот - не город, його парканом не загородиш...

То╖ ноч╕ в╕н мало спав, але як щастило бодай стулити пов╕ки та придр╕мнути, то незм╕нно дивний сон наб╕гав: в╕н верхи мчить безкра╖м полем, а над ним згра╖ вороняччя вививаються, крячуть злов╕сно, зовс╕м так╕, як перед битвою п╕д Ярославом; чорна хмара пташина то зд╕йма╓ться ввись, то шуга╓ над сам╕с╕нькою головою, ось-ось хиж╕ дзьоби та к╕гт╕ зал╕зн╕ рватимуть т╕ло...

Хтозна-ск╕льки б сон той тяжкий ще мордував, т╕льки досв╕тком Ростислава Михайловича розбудив ╕нший гонець з Тирнова, що неслухняним язиком страшну зв╕стку пролопот╕в:

- Святий ╕ в╕рний во Христ╕ Богов╕ цар, самодержець вс╕╓╖ земл╕ болгарсько╖, пан м╕й... Цар Михайло II Асень убитий.

Голова в Ростислава в╕д н╕чних вид╕нь жахливих тр╕скала, мов перед тим д╕жу ц╕л╕с╕ньку вихилив вина молодого й невистояного, але як до тями прийшов, то став розпитувати.

- На полюванн╕ п╕д Тирновом сталося... Кров на руках в брата його двоюр╕дного, Коломана, сина Олександра Асеня, - затинаючись, опов╕дав гонець. - Коломан дума╓ соб╕ царем стати, а щоб владу втримати, вбивець на ваш╕й доньц╕, тепер вже вдов╕ царя, одружитись нам╕рився...

В дн╕ наступн╕ Ростислав Михайлович почувався якось вельми химерно. Розум йому казав одне, а на душу лягало ц╕лковито ╕нше...

Розум п╕дказував, як╕ розпорядження нагальн╕ зробити, як чимдуж з╕брати вояцтво та рушити нев╕дкладно на пом╕ч доньц╕ в болгарську столицю. Швидко з Белграда во╖ його д╕сталися Тирнова, Коломан в перш╕м бою розбитий, ряту╓ться втечею - та намарне, меч звершу╓ вбивц╕ справедливу кару. Попл╕чники його розб╕гаються увс╕б╕ч, а хто втечею не порятувався, повза╓ в куряв╕ на кол╕нах перед Ростиславом:

- Прост╕ть, лихий нас звабив...

Розум п╕дказував Ростиславов╕ чинити одне, а на душу лягали зовс╕м ╕нш╕ думки.

Яка ж незбагненна штука життя - колотилося, варилося та виварювалося в т╕й душ╕, хоч в грудях не менше колотилося ╕ пекло. Дос╕ в╕н думав, що руха╓ св╕т, всенький, живий, х╕ба винятково продовження роду, в╕чний закон для комахи ╕ кв╕тки, людини ╕ птаха... Треба спожити щось комаров╕ чи зв╕ров╕, щоби сила була у т╕л╕, тод╕ спаруватися - все просто ╕ зрозум╕ло. Воно б ╕ людин╕ мало належати так, ╓диною м╕ркою послугуватись повинне усе, що руха╓ться та дише; та от лишенько, людин╕ цього замало, окр╕м голоду ╕ любов╕ в ц╕╓╖ ╕стоти ще одна р╕ч спричиню╓ рух. Не зна╓ н╕хто, з яко╖ безодн╕, з яких чорних пекельних глибин вона п╕днялася, вона, що назива╓ться Заздр╕стю. Он Коломан, в╕н же не був голодним на харч, н╕ на ж╕ноче ╓ство, та вчад╕лий в╕д заздрост╕ на ма╓тн╕сть ╕ владу, на брата руку п╕дняв... Яке ж то кр╕пке язичеське божество: поклонялися Зевсам ╕ Перунам, Посейдонам ╕ Велесам, несть числа тим фальшивим ╕ вигаданим божествам, як╕ скидали в Дн╕про ╕ Дунай, вони в╕дходили ╕ в╕дпливали, вони видибати з води забуття вже не в сил╕. А Заздр╕сть у вод╕ не потонула, видибу╓ кожного разу ╕ хоче правити св╕том. Напевне, не раз вона ще м╕нятиме устро╖ р╕зн╕ державн╕, тасуватиме, наче граючись, р╕зн╕ династ╕╖ - за кожного покол╕ння ╕ в стол╕тт╕ кожному прим╕рятиме вона корону володарки св╕ту.

А ти, Ростиславе, х╕ба л╕пший, х╕ба уникнув поклон╕ння цьому божеству презлому, чи не ти був готовий п╕дняти меча на р╕дного дядька, на Данила Галицького? Х╕ба то не ти у далек╕й вже молодост╕ мр╕яв як не п╕всв╕ту соб╕ звоювати, то, принаймн╕, половину ╢вропи? Ти в цьому нав╕ть соб╕ не хот╕в з╕знаватися, т╕льки почервон╕в, наче печений рак, коли бажання тво╓ прита╓не отой старець сл╕пий ╕з Лучеська вголос назвати насм╕лився...

Ця проста ╕ безхитр╕сна думка потрясла його так, як в╕н у дитинств╕ тряс якось грушу в княз╕вськ╕м саду п╕зньо╖ осен╕ - вже й листя тод╕ опало, досв╕тком приморозки землею ср╕блилися, а на вершечку останн╕й пл╕д пом╕ж голого г╕лля ще в╕дчайдушно тримався; вельми засмакував в╕н малому, бо був останн╕м. Хлопець довго не м╕г свого добитися, аж врешт╕, стиснувши зуби та напрягшись до останньо╖ жилочки, струсив ту зманливу грушку.

Зараз, видавалося Ростиславов╕, в╕н теж здобув для себе той зап╕зн╕лий пл╕д: яке паскудство думати соб╕ мечем звоювати бодай часточку, бодай крихту найменшу св╕ту, в╕д╕брати в створ╕ння ╕ншого, на тебе схожого, не т╕льки усе життя, а нав╕ть найменшу др╕бку його, якусь одну лише мить; то не тво╓, чолов╕че. ╢ у всесв╕т╕ ╓диний Господар, то лише Його приватна власн╕сть, бо В╕н - Творець сущого, будь-кому ╕ншому зась; нав╕ть сама людина не ма╓ права розпорядитися власним життям, недарма ж бо церква не велить в╕дсп╕вувати самогубц╕в.

А якщо тебе так уже пече честолюбство, смоложить ╕ ни╓, а для повного щастя зовс╕м мало браку╓, дещицю сущу, п╕всв╕ту хоча б для початку, то нащо при тому хапати меча? Он до останнього ти був за свого у Болгар╕╖, за пошанованого ус╕ма, х╕ба можливе таке до загарбника? Пок╕рний, улесливий ╕ дог╕дливий укл╕н завойовнику, гоноровому переможцю не стишить н╕коли заледве тамовано╖ ненавист╕ до нього пекучо╖: на язиц╕ у переможеного шелест╕тимуть побажання добр╕, а в душ╕ не змовкатимуть мовчазн╕ ╕ глибинно-щир╕, смертн╕ прокльони...

Чи не краще тод╕, як п╕всв╕ту тоб╕ заманеться, мов серед зими криги, чи не краще з тим п╕всв╕том, а хоч ╕з ц╕л╕с╕ньким, породичатися кровно, набути копицю сват╕в, нев╕сток ╕ зят╕в, що внучат народять ╕ правнук╕в ст╕льки, як у копиц╕ травинок...

В один момент рухнула буд╕вля св╕ту, яка дос╕ була в очах Ростислава Михайловича, завалилася з тр╕ском ╕ гуркотом, зн╕маючи лиш густ╕ та висок╕ клуби пороху з колишн╕х ╕люз╕й ╕ втрачених над╕й, м╕ф╕в та м╕раж╕в. Усе, врешт╕ сказав сам соб╕, год╕, з тебе досить, не станеш ти б╕льше ╕долопоклонником того вельми живучого божества на ╕м"я Заздр╕сть. Завалилася буд╕вля попереднього св╕ту, натом╕сть, як ос╕в порох ╕ пил, в╕дкрилась кв╕туча м╕сцина з полями щедрими та розлогими луками. Так, зять Михайло вже у земл╕, але в тебе, Ростиславе, ╓ ще сини ╕ дочки, ма╓ш подбати про них, аби на полях тих та луках, що в╕дкрилися неспод╕вано тво╖м очам подивованим, жилося внукам та правнукам прив╕льно та затишно. Тоб╕ тр╕шки за сорок л╕т оце зб╕гло, ще не веч╕р, ма╓ш дещицю встигнути, а, як судить Творець, то й побачити зможеш плоди сво╖х клопот╕в. От якби зазирнути в той день прийдешн╕й, бодай одного ока кра╓чком...

А якби зазирнув в╕н, то побачив би сина Михайла баном Босн╕╖, а другого, Белу, баном Мачви з Белградом. Внучку його Ержебет Даро╖, дружину во╓води Трансильванського, шануватимуть як прабабусю в котромусь кол╕н╕ польського короля, славетного Стефана Батор╕я. Донька ╕мператора В╕зант╕╖ ╤рина вийде зам╕ж за внука його ╤оана. Син Кун╕гунди, Кунки його улюблено╖, Вацлав II зробить добра чимало як король Чех╕╖, князь Крак╕вський ╕ король Польщ╕, бо не буде в його часи могутн╕шо╖ держави в ╢вроп╕. То Вацлав II стане одним ╕з фундатор╕в могутн╕х династ╕й Габсбург╕в ╕ Люксембург╕в, як╕ впродовж багатьох стол╕ть правитимуть в Угорщин╕ й Чех╕╖, Парм╕ й Тоскан╕, Хорват╕╖ ╕ Трансильван╕╖, ╤спан╕╖ ╕ Португал╕╖, Мексиц╕ ╕ Неапол╕танському корол╕вств╕...


32


Анна довго в╕дкладала свою розмову ╕з чолов╕ком, хоч та розмова ╖й нев╕дступно корт╕ла, вона потребувала тако╖ беззастережно╖ в╕двертост╕, яка можлива була х╕ба м╕ж нею ╕ батьком, ╕ то в хвилини нечаст╕; водночас та мова все в╕дкладалася через Аннину боязлив╕сть, чимось схожу на осторогу людини, яка по кол╕на ступила у холодн╕зну воду, та п╕рнути ╕з головою н╕як ще не зважиться.

Як набралася врешт╕ духу ╕ зайшла з твердим нам╕ром в чолов╕кову опочивальню, то застала його за письмовим столом - низько схилившись, в╕н близькозоро очима водив за сво╖ми рядками. Сперш зн╕тився було Ростислав, зашар╕вся нав╕ть, мов застали його за недостойним чимось, а тод╕ в╕дклав обачно перо; в погляд╕ його в першу мить тиха рад╕сть сяйнула в╕д ╖╖ появи, а коли згасла, то лишилася т╕льки втома та ще на денц╕ десь г╕ркота. Втому напевне розум╕ла Анна, не було та╓мницею те становище, в якому опинився ╖╖ чолов╕к пом╕ж Белою ╕ Оттокаром, пом╕ж тестем ╕ зятем; в╕йни ╕ чвари пом╕ж Угорщиною ╕ Чех╕╓ю то спалахували, то пригасали. ╤ вона сама опинялася не раз в непрост╕й ситуац╕╖, коли конче потр╕бно витримати напругу, людськ╕ стосунки дивом якимось зберегти ╕ з батьком, ╕ з доччиним чолов╕ком.

Та розмова ╕ цього разу неспод╕вано об╕рвалася, нав╕ть не почавшись. Узвича╓ний порядок порушивши, що нечасто траплялося, вв╕йшов служник:

- Г╕нц╕ з Тирнова просять вислухати ╖х нев╕дкладно...

Ростислав Михайлович скривився з того ╕ невдоволено оч╕ примружив, а тод╕ т╕льки до Анни вибачливо рукою змахнув:

- Я справд╕ швиденько.

Анна п╕д╕йшла до столу, якась дивна дитяча ц╕кав╕сть взяла ╖╖ до писаного чолов╕ком, дивна, бо дос╕ н╕коли не мала звички пхатися в чолов╕ч╕ д╕ла ╕ мороку, та цього разу спокуса куди дужчою виявилася, пересилила ╖╖ завше незрушне почуття пристойност╕ ╕ г╕дност╕ власно╖; знявши покладений Ростиславом на писане ваговитий фол╕ант, вона посп╕хом ╕ злод╕йкувато поб╕гла очима вздовж тр╕шки похилених ╕ закрутистих рядк╕в.

Вже на перших словах Анна раптом здригнулася, холод спину узяв, ╕ вона, спираючись тремтячою рукою на край столу, аби не впасти, пов╕льно ╕ вельми обачно опустилася на ст╕лець...

Який же то почерк знайомий ╕ як╕ знайом╕ слова, що ними завше починалися та╓мнич╕ листи до не╖: "Моя кохана, м╕й цв╕те весняний, бузковий м╕й цв╕те..."

Так от хто писав листи ╕ через монах╕в та ╕ншою оказ╕╓ю ╖х пересилав, так от хто той загадковий ╖╖ незнайомець, якого вона ╕ дос╕ за барона вважа╓, помилково, за зб╕гом яким, на письм╕ цв╕т бузковий в╕д кого приймала: вона все життя чекала принца свого, що мав припливти Дуна╓м п╕д незаймано б╕лими в╕трилами, той принц десь ╕ чомусь барився, певне, попутного в╕тру забракло або ╕нший за нього себе видавав; натом╕сть поряд ходило почуття зовс╕м несхоже - грубуватого чолов╕ка, що лаявся, як п╕дм╕тайло останн╕й; почуття, яке вона не т╕льки не пом╕чала, а ще й см╕ялася з нього, передражнювала, кепкувала ╕ ненавид╕ла.

Ще почула кр╕зь нап╕впрочинен╕ двер╕ Анна, як проводжав чолов╕к тих г╕нц╕в неспод╕ваних:

- А бояри тамтешн╕, що вони? - спитав чолов╕к.

- Кажуть, не соромлячись, що злочинцем ви в пам"ят╕ лишитесь, бо Болгар╕ю за полотна дорогоц╕нн╕ ╕з ниткою золотою, за табун жеребц╕в арабських н╕кейцям тод╕ продали...

"Велико╖ треба хусти, щоб зав"язати людям усти", - ще подумала Анна, але в╕д не╖ не приховалося, що повернувся Ростислав збл╕длим ╕ чимось знервованим - останн╕м часом на нього раз по разу сипалися б╕льш╕ ╕ менш╕ прикрост╕, в╕н ╖х приховував ╕ тамував у соб╕, хоч не завжди йому те вдавалося; не звик якось ╕ти з╕ сво╖ми мороками до будь-кого по сп╕вчуття ╕ жал╕.

А як Ростислав Михайлович несп╕шно прис╕в на сво╓ м╕сце за ст╕л - раптово жарина, що час в╕д часу у грудях його прип╕кала, а пом╕ж тими часами тихо соб╕ жевр╕ла, раптово жарина та зараз озвалася знову; т╕льки тепер вона ще скулк╕ше пекла, якийсь в╕тер ╖╖ роздмухував, з др╕бно╖ вуглини займалося полум"я, воно наростало неспинно ╕ немилосердно - в╕н стис зуби, аби не застогнати при Анн╕. Дал╕ плом╕нь вс╕ груди охоплював, породжував б╕ль нестерпний, в╕д якого сперш захиталося все навкруги, попливло, мов на вод╕ стояла, на хвилях непевних буд╕вля; в╕н ще бачив, як щось казала Анна йому, бачив дос╕ не знаний блиск в очах ╖╖, - т╕льки звуку не чув, видавалося, говорила вона за невидимою ╕ непроникною перегородкою.

Б╕ль так само раптово стих, як перед тим зайнявся, згас в одну хвилю жар у грудях його, в╕н в╕дчув себе, як тод╕ у дивному сн╕, коли вчив л╕тати ╕нших, нетямущих; т╕ло стало легке, невагоме зовс╕м - щось зм╕нилося в цьому св╕т╕: начебто та ж сама опочивальня, ╕ вс╕ реч╕ у н╕й т╕ ж сам╕, за розчиненим в╕кном листя звично на в╕тр╕ соб╕ лопоче, все так само, х╕ба кольори стали яскрав╕ш╕ ╕ б╕льш насичен╕, св╕т весь умитий та урочистий. В╕н, що хвильку тому не м╕г би встати, скований болем, тепер знявся без всяких зусиль, швидко злет╕в, ╕ легк╕стю ц╕╓ю йому конче закорт╕ло нат╕шитися - в╕н ще встигне сказати Анн╕ слова, як╕ ран╕ше, загруб╕лий ╕ в пень зачерств╕лий чолов╕чисько, соромився ╖й говорити, здатен був х╕ба написати; т╕ слова, як╕ просто не встиг, тепер скаже ╖й, бо часу матиме вдосталь; в╕н сперш вт╕шиться простором он там, за в╕кном, неймов╕рними обширами, голубими, аж син╕ми в╕д сво╖х незм╕рних глибин...

В╕н невимушено й легко зн╕мався увись над замком, що тепер видавався ╕грашковим зовс╕м, широчезний Дунай був наче на руц╕ синюватий прожилок, в╕н зн╕мався все вище ╕ вище, аж доки не озирнувся - за плечима у нього невтомно махали б╕л╕ буслин╕ крила, ╕ в╕н вправлявся ними нав╕ть легше, ан╕ж мав би ворухнути м╕зинцем. Та ти ж птахою став, мовив у думц╕ сам до себе, мовив спок╕йно, без найменшого здивування чи переляку, певне, сл╕пий отой старець ╕з Лучеська колись це накаркав чи напророкував, бо волод╕в старий ╕стинно неабияким даром. А раз так, раз дано тепер легко долати йому будь-яку в╕дстань, то чом би на хвильку не побувати в краях, де давно не топтав стежки, бодай на них зиркнути одним оком? В╕н же до останн╕х дн╕в, укладаючи м╕жнародн╕ договори як бан Мачви, не забував про попередн╓ княження в Галич╕ й Лучеську. В╕н не раз п╕дписувався: Бан Маховський, Государ се╖ област╕, Герцог Болгар╕╖ ╕ повелитель Славон╕╖ (Rex de Madschau, dux e Imperator Bulgariae e Banus otius Sclavoniae), але завше до титулу свого довгого й пишного незм╕нно додати не забував - "╕ князь Галицький".

В╕н розс╕кав, мов граючись, дзв╕нке ╕ пружне голубе пов╕тря, мчав безпомильно просторами, т╕льки перепочити прис╕в на веж╕ замков╕й в Галич╕, неподал╕к тих вор╕т, до яких так посп╕шав колись та лише тр╕шки не встиг. ╤ знову в дорогу небесну, доки не завидн╕вся внизу у Лучеську пам"ятний йому назавше дерев"яний замок: ще побачив в╕н старого ╕ сивого д╕да, що чалапав до замку, високо п╕д╕ймаючи ноги. "О, ти живий ще, пеньок невикорчуваний, одоробало ти трухляве", - посварив, п╕знавши знайомого давнього, але без серця висварив, швидше з теплом у душ╕. Старий теж, очевидячки, його уп╕знав, бо рукою йому помахав прив╕тно, а в╕н, зробивши велике коло над замком, прис╕в на найближчу вежу ╕ заклекотав - рад╕сно, розкотисто, урочисто ╕ переможно.


ILLUSTRI DUCE GALICIAE E BANO

TOTIUS SCLAUONIAE


У цих лап╕дарних, але таких знакових ╕ вельми пожаданих для багатьох монарх╕в середньов╕чно╖ ╢вропи словах не т╕льки в╕дбився володарний статус головного героя твору - князя руського Ростислава Михайловича (1219-1264 рр.), а ще й сво╓р╕дно акумулювалися непроста житт╓ва доля й поривання ц╕╓╖ людини.

Ростислав був сином знаменитого черн╕г╕вського князя Михайла Всеволодовича, який прийняв мученицьку смерть в Орд╕ 1246 р. й п╕зн╕ше був канон╕зований православною Церквою як мученик за в╕ру. Ще змалечку, як ╕ було заведено в т╕ часи, Ростислав прилуча╓ться до справ державного управл╕ння. Вперше в╕н п╕знав тягар княжо╖ служби вже в 1230-1231 рр., коли став самост╕йно князювати у Новгород╕. Пот╕м йому судилося на короткий час стати князем галицьким (1237-1238 рр.) й луцьким (1240 р.), а в останн╕ роки свого життя володарем Славон╕╖, пот╕м Мачви поблизу болгарських кордон╕в, на благословенн╕й земл╕ м╕ж Дуна╓м, Дриною, Савою й Моравою. На широкому ╕сторичному тл╕ под╕й ╕ явищ, що визначали плин р╕зних стор╕н складного й суперечливого життя низки кра╖н Центрально-Сх╕дно╖ ╢вропи б╕льш н╕ж половину XIII стол╕ття, письменнику вдалося створити захоплюючу художню опов╕дь про труди ╕ дн╕ цього непогамовного "завойовника" ╢вропи.

У сво╓му твор╕ ╤ван Корсак майстерно ущ╕льнив суть складнощ╕в в╕дпов╕дних ╕сторичних момент╕в. То були непрост╕ часи в житт╕ Ки╖всько╖ Рус╕. Давалися взнаки прогресуюча уд╕льна роздроблен╕сть ╕ ворожнеча княз╕вських клан╕в. Незважаючи на державну деструкц╕ю Рус╕, ╖╖ головним, загальновизнаним пол╕тичним ╕ духовним центром залишався Ки╖в. В пер╕од уд╕льно╖ роздробленост╕ ки╖вський ст╕л залишався об"╓ктом притягання для багатьох давньоруських княз╕в, як╕ розглядали його як сп╕льну загально династичну спадщину. "И кто убо не возлюбить Киевъскаго княжения, - зауважував середньов╕чний книжник, - понеже вся честь, слава, и величество, и глава всем землям Руськиим Киев, и от всех далних многих царств стицахуся всякий человеци и купци, и всяких благих от всех стран бываше в нем" .

Русь-Ки╖вщина в цей час виокремлю╓ться в об"╓кт колективного сюзерен╕тету Рюрикович╕в, як╕ шукали в н╕й причастя. За право волод╕ти Ки╓вом ╕ прилеглими до нього землями в р╕зний час сперечалися, вступаючи у запеклу боротьбу м╕ж собою, ╕ княз╕ ростово-суздальськ╕, ╕ галицьк╕, ╕ смоленськ╕, ╕ переяславськ╕, ╕ волинськ╕. Претендент╕в на ки╖вський ст╕л вабили не т╕льки ╕ не ст╕льки багат╕ волод╕ння великокняз╕вського домену, ск╕льки перспективи встановлення сюзерен╕тету над ус╕╓ю територ╕╓ю Давньорусько╖ держави й визнання "стар╕йшинства" з боку уд╕льних княз╕в. Пол╕тичне суперництво княз╕вських клан╕в за участь в управл╕нн╕ Ки╖вщиною нер╕дко призводило до того, що на ки╖вському стол╕ стверджувалося в╕дразу два князя. Такими сп╕вправителями у друг╕й половин╕ XII ст. у Ки╓в╕ були, наприклад, Рюрик Ростиславич ╕ Святослав Всеволодович, Всеволод Юр╕йович ╕ Рюрик Ростиславич, В"ячеслав Володимирович й ╤зяслав Мстиславич.

За п╕драхунками М. С. Грушевського, в пер╕од в╕д правл╕ння Ярослава до монгольсько╖ ╕нваз╕╖ у джерелах заф╕ксовано близько п"ятдесяти перем╕н княз╕в на ки╖вськ╕м стол╕, а в╕д 1068 до 1200/1201 рр., тобто в╕д першого до останнього в╕домого нам прояву пол╕тично╖ д╕яльност╕ ки╖всько╖ громади, - близько сорока. З того, "громада взяла в перем╕н╕ князя якусь участь б╕льше-менше чотирнадцять раз. При т╕м кандидата закликано на ки╖вський ст╕л з ╕н╕ц╕ативи само╖ громади властиво три, а що найб╕льше п"ять раз╕в; з яких десять або одинадцять раз╕в в╕че п╕дтвердило або за акцептувало якимось активн╕шим способом кандидата, що здобував ст╕л на основ╕ спадщини, тестаменту або умови княз╕в, або п╕ддержало одного кандидата в боротьб╕ його з другим; лише чотири рази уложило воно умову з кандидатом" . Ц╕ умови не обмежували прав ки╖вського князя у його пол╕тичному й адм╕н╕стративному управл╕нн╕ й аж н╕як не можуть бути з╕ставлен╕ з рядами Новгорода з╕ сво╖ми князями.

Пост╕йне суперництво княз╕вських клан╕в у ╖хн╕й боротьб╕ за Ки╖в Зюск╕нд ур╕вноважувало боротьбу в╕дцентрових ╕ доцентрових пол╕тичних сил у кра╖н╕. Сама Ки╖вська земля впродовж всього давньоруського пер╕оду ╕стор╕╖ Укра╖ни так ╕ не перетворилася у спадкову вотчину якогось одного княз╕вського роду й не вид╕лилась в окреме незалежне княз╕вство . До ординського нашестя 40-х рок╕в. XIII ст. ки╖вський ст╕л залишався об"╓ктом колективного сюзерен╕тету найб╕льш сильних руських княз╕в, ╖хньою загально династичною спадщиною.

Пол╕тична структура державно╖ влади пер╕оду уд╕льно╖ роздробленост╕ у р╕зних рег╕онах Ки╖всько╖ Рус╕ характеризувалась сво╖ми особливостями. В╕дм╕нною за формою була, наприклад, новгородська модель державного управл╕ння. Тут склався державно-пол╕тичний устр╕й боярсько╖ республ╕ки. Вже в перш╕ десятил╕ття XII ст. пом╕тно послаблюються позиц╕╖ княз╕всько╖ влади й натом╕сть зроста╓ роль в╕ча як вищого органу новгородсько╖ республ╕кансько╖ держави. До сфери компетенц╕╖ останнього входило право вибирати й зм╕щувати княз╕в, утверджувати посадник╕в, тисяцьких ╕ ╓пископ╕в. З 1136 р. п╕сля вигнання новгородцями князя Всеволода Мстиславича функц╕╖ княз╕всько╖ влади у сусп╕льно-пол╕тичному житт╕ Новгородсько╖ республ╕ки обмежуються. В руках князя зосереджу╓ться тепер лише виконавча влада, а посадництво ста╓ вищим республ╕канським органом контролю за княз╕вською д╕яльн╕стю. Утвердження того чи ╕ншого князя, що запрошувався на новгородський ст╕л, супроводжувалося "рядом" (тобто договором) з ним ╕ хрестоц╕луванням. Одн╕╓ю з умов цього договору було визнання князем за Новгородом його верховенства у власност╕ на прилегл╕ до м╕ста земл╕. П╕сля того, як цей князь залишав новгородський ст╕л, в╕н повертав Новгороду ╕ вс╕ земл╕ придбан╕, куплен╕ чи силом╕ць захоплен╕ ним п╕д час свого правл╕ння.

Значний вплив на державне управл╕ння Новгородсько╖ земл╕ ╕ реальну владу мав м╕сцевий ╓пископ. В середин╕ 60-х рок╕в XII ст. за новгородським владикою було оф╕ц╕йно визнано право на арх╕╓пископський сан. Створення новгородсько╖ арх╕╓пископ╕╖ було насл╕дком альянсу м╕сцевого ноб╕л╕тету з церковними ╕╓рархами. Процедура поставлення останн╕х позбавляла можливост╕ ки╖вського митрополита втручатися в церковно-пол╕тичне життя Новгородсько╖ республ╕ки. Особливе становище новгородських ╕╓рарх╕в в систем╕ орган╕зац╕йно╖ структури давньорусько╖ Церкви в╕дпов╕дало республ╕канському характеру державно-пол╕тичного устрою середньов╕чного Новгорода.

У державно-пол╕тичн╕й структур╕ П╕вн╕чно-Сх╕дно╖ Рус╕ сильними виявилися позиц╕╖ княз╕всько╖ авторитарно╖ влади. П╕днесення останньо╖ спостер╕га╓ться вже за час╕в правл╕ння тут одного ╕з син╕в Володимира Мономаха - Юр╕я Долгорукого. То був амб╕тний ╕ честолюбний пол╕тик, який прагнув будь-що заволод╕ти столицею Давньорусько╖ держави - Ки╓вом й закр╕пити за собою кер╕вну роль у кра╖н╕. Юр╕й утвердився в Ки╓в╕ п╕сля смерт╕ улюбленця киян князя ╤зяслава Мстиславича, однак правл╕ння його було коротким (1154-1157 рр.). Його старший син Андр╕й, що самочинно пос╕в княз╕вський ст╕л у Владимиро-Суздальщин╕ був уже пол╕тиком нового типу. В╕н не захот╕в домагатися Ки╓ва й натом╕сть прагнув утвердити столицю свого княз╕вства в рол╕ ос╕бного центру володарювання. З ц╕╓ю метою в╕н у 60-х роках XII ст. активно заходився боротися з Ки╓вом за право улаштування у Владимир╕-на-Клязьм╕ автокефально╖ митропол╕╖. Утвердившись в 1149-1150 рр. разом з╕ сво╖м батьком на Ки╖вщин╕, Андр╕й не вдовольнився роллю п╕дручного князя ╕ повернувся на Суздальщину. Тут в╕н розгорнув широкомасштабне монументальне буд╕вництво ╕ доклав чимало зусиль, аби вивищити статус Владимира ╕деолог╕чно. Однак його честолюбним замислам не судилося збутися. В результат╕ боярського заколоту Андр╕й Боголюбський загинув у 1174 р.

Подальше зм╕цнення пол╕тично╖ ╓дност╕ П╕вн╕чно-Сх╕дно╖ Рус╕ спостер╕га╓ться за правл╕ння Всеволода Велике Гн╕здо (1176-1212 рр.), п╕д владою якого об"╓дналася Ростовська, Суздальська ╕ Владимирська земл╕. Всеволод под╕бно ки╖вським правителям прийняв титул великого князя. В╕н мав реальний авторитет ╕ значний вплив на пол╕тичне життя кра╖ни. Тод╕ в╕дбулися ╕ певн╕ зрушення в систем╕ державно-пол╕тично╖ орган╕зац╕╖ П╕вн╕чно-Сх╕дно╖ Рус╕. Зокрема, там з"явля╓ться новий орган державно╖ влади, що за сво╖ми функц╕ями був прототипом майбутнього земського собору. За сво╓ю соц╕альною природою то був станово-представницький орган, що слугував над╕йною опорою влади м╕сцевого князя. Це нововведення об"╓ктивно ур╕вноважувало боротьбу пол╕тичних сил ╕ забезпечувало ╓дн╕сть Володимиро-Суздальсько╖ земл╕.

╤ншою була ситуац╕я на Галичин╕ та Волин╕, де розгортаються основн╕, змальован╕ у твор╕ ╤вана Корсака, под╕╖. Тут в╕ддавна досить м╕цними були позиц╕╖ м╕сцевого боярства. Зростання його пол╕тичного впливу супроводжувалося послабленням княз╕всько╖ влади, що виявилося вже за правл╕ння тут Ярослава Володимировича Осмомисла (1153-1187 рр.). У 1173 р. бояри насильно зм╕стили його з княз╕вського столу, посадовивши слухняну мар╕онетку - Володимира Ярославича. Щоправда, п╕зн╕ше Ярославу вдалося повернути галицький престол, однак в╕н уже не м╕г запоб╕гти дальшому занепаду княз╕всько╖ влади, що настав п╕сля його смерт╕.

В результат╕ тривало╖ ╕ напружено╖ боротьби князя Романа Мстиславича з галицьким боярством йому вдалося оволод╕ти Галичем ╕ на певний пер╕од твердою рукою об╕йняти в ньому всю повноту влади. Об"╓днувач Галичини ╕ Волин╕ Роман Мстиславич став одним ╕з наймогутн╕ших правител╕в Рус╕. В╕н зум╕в п╕д╕рвати пол╕тичну монол╕тн╕сть м╕сцевих бояр ╕ змусив визнати себе за самодержця. П╕сля траг╕чно╖ загибел╕ Романа 1205 р. п╕д Завихостом у Польщ╕ Галицько-Волинська Русь була знову на ц╕лих чотири десятил╕ття втягнута у вир м╕жусобно╖ боротьби. Знову п╕дводить голову боярство, яке прагнуло в╕д╕рвати Галичину в╕д Волин╕ й домагалося проголошення на галицькому стол╕ виг╕дних для нього кандидат╕в.

На Галичин╕ боярство як урядова, служебна верства було т╕сно пов"язане ╕з заможним земським господарсько-волостительським прошарком . Волод╕ючи значними земельними ма╓тностями, м╕сцева земельна аристократ╕я у цих умовах поступово зосереджу╓ у сво╖х руках головн╕ органи м╕сцевого управл╕ння та владн╕ повноваження. Спираючись на свою економ╕чну та во╓нно-пол╕тичну м╕ць, вона фактично розпоряджалася княз╕вським столом, запрошуючи ╕ усуваючи володарних княз╕в. Так, коли 1211 р. сини черн╕г╕вського князя ╤горя Святославича, як╕ сп╕льно управляли Галичиною, вступили у конфл╕кт з м╕сцевим боярством (за допомогою якого вони утвердилися тут у 1205 р.), бояри, прикликавши угорц╕в, ф╕зично знищили ╤горевич╕в, в такий спос╕б усунувши ╖х в╕д влади. Коли вдова князя Романа хот╕ла правити у Галичин╕ в╕д ╕мен╕ сво╖х малол╕тн╕х д╕тей, бояри вигнали ╖╖ з м╕ста ╕ т╕й довелося шукати захисту в угорського короля. Тим часом, навесн╕ 1213 р. на галицькому престол╕ утвердився один ╕з найзаможн╕ших серед м╕сцевих ол╕гарх╕в боярин Володислав Кормильчич. То був безпрецедентний у пол╕тичн╕й ╕стор╕╖ Ки╖всько╖ держави випадок, який не м╕г не викликати осуду ╕ засудження не т╕льки з боку руських княз╕в, але й володар╕в сус╕дн╕х кра╖н. Тому не дивно, що невдовз╕ в╕йська угорського короля Андр╕я рушили на Галич й скинули Володислава з княжого престолу, посадовивши на ньому натом╕сть малол╕тнього Андр╕╓вого сина Коломана.

Проте сво╓ю недалекоглядною пол╕тикою, зокрема, безцеремонним втручанням у церковно-рел╕г╕йн╕ справи руського духовенства, угорськ╕ урядовц╕ викликали до себе глухий спротив галичан. Коли терп╕нню останн╕х прийшов край, до Галича 1219 р. нагодився запрошений боярами князь Мстислав Мстиславич, прозваний за сво╓ во╓нне щастя Удатним. Але п╕д натиском об"╓днаних польсько-угорських в╕йськ в╕н змушений був на короткий час поступитися Галичем. Заручившись п╕дтримкою володимиро-волинського князя Данила Романовича та половецького хана Котяна, Мстислав навесн╕ 1221 р. розгромив угорську залогу поблизу Галича й повернувся на галицький престол.

Пол╕тична влада галицького боярства ╕ його участь у державному управл╕нн╕ реал╕зувались через боярську раду. Значення боярсько╖ ради особливо зросло у перш╕ десятил╕ття XIII ст. В той час галицьке боярство набуло найб╕льшо╖ могутност╕ ╕ впливу. З метою максимально обмежити владу галицького князя тамтешн╕ бояри позбавили його права розпоряджатися наявним фондом земельних волод╕нь Галицько-Волинсько╖ Рус╕. Мстислав Мстиславич, в╕дчуваючи свою безпорадн╕сть супроти боярсько╖ пол╕тики, вир╕шив спекатися Галичини й розпочав переговори з угорським королем. В╕н видав свою доньку за угорського королевича Андр╕я й передав йому Галич, а сам рушив до свого Торчеська, де невдовз╕ й помер.

По смерт╕ останнього в 1228 р. у боротьбу за Галич активно втрутився волинський князь Данило Романович. Ця боротьба була затятою ╕ довготривалою. Коли восени 1235 р. п╕сля смерт╕ короля Андр╕я на угорському престол╕ утвердився його син Бела IV, який п╕дтримував Ростислава Михайловича у його змаганнях за Галичину, Данило став шукати п╕дтримки при двор╕ австр╕йського герцога Фр╕др╕ха Бабенберга. Настраханий цим союзом Бела залишив Ростислава наодинц╕ у боротьб╕ ╕з Романовичами за Галичину. Впродовж 1236-1237 рр. вони дв╕ч╕ виступали походом на Галич, але не домоглися усп╕ху. Данило визнав право Ростислава Михайловича на Галич, вдовольнившись закутн╕м Перемишлем.

Однак амб╕тному Ростиславу це не сподобалося ╕ в╕н од╕брав його у Данила, що ╕ викликало новий спалах збройно╖ боротьби. Скориставшись в╕дсутн╕стю Ростислава Михайловича, який вирушив з╕ сво╖м в╕йськом у пох╕д на Литву, Данило стр╕мким маршем виступив з Холма на Галич. Побачивши хоругви Данила п╕д ст╕нами Галича, городяни стали в╕тати князя: "Се держатель наш, Богом даний" й в╕дчинили йому м╕ськ╕ брами. Данило ув╕йшов до м╕ста й, поклонившись Богу у церкв╕ Богородиц╕, с╕в на престол╕ свого батька.

Ростислав, дов╕давшись про це, не став випробовувати долю, а посп╕шив до угорського корол╕вського двору. Сл╕дом за ним туди подався ╕ настраханий першою появою монголо-татарських загон╕в п╕д Ки╓вом ╕ його батько. Проте, Бела неприв╕тно зустр╕в руських вигнанц╕в, ╕ т╕ подалися шукати миру до Данила в Галич. Данило Романович уклав з ними мирну угоду, за якою визнав Ки╖в за Михайлом, а Ростиславу дав у волод╕ння Луцьк. Сам же в╕н, не полишаючи над╕ю одружити свого сина Лева з угорською корол╕вною, в╕дправився на перемовини до Бели в Угорщину.

М╕ж тим, по землях Рус╕ сунули монголо-татарськ╕ полчища. Ними вже захоплено Ки╖в, зруйновано безл╕ч м╕ст ╕ фортець на Ки╖вщин╕, Черн╕г╕вщин╕ ╕ Волин╕. ╢вропа завмерла у тривожному оч╕куванн╕. Коли чужинц╕ вступили на земл╕ Угорщини, Данило повернувся на Волинь, а Ростислав Михайлович разом з батьком подалися до Ки╓ва ╕ Черн╕гова.

Галицько-Волинська земля зазнала пор╕вняно меншо╖ шкоди в╕д навали ординц╕в, н╕ж сх╕дн╕ княз╕вства. Либонь тому Роман Михайлович знову ласиться на Галич. Разом з болох╕вськими князями ╕ частиною в╕рних йому галицьких бояр в╕н спробував заволод╕ти м╕стом, але його спод╕вання були марними. П╕сля к╕лькаразових спроб утвердитися в Галич╕ в╕н знову змушений був у 1242 р. поступитися ним Данилу Романовичу й шукати прихистку при двор╕ угорського короля. Цього разу Бела вельми прихильно зустр╕в руського вигнанця й нарешт╕ дав згоду на його шлюб з╕ сво╓ю донькою. Невдовз╕ п╕сля вес╕лля, заохочений п╕дтримкою свого могутнього тестя, Ростислав знову вирушив у пох╕д на Галичину. Спершу в╕н здобув перемогу п╕д Перемишлем у сутичц╕ з передовими загонами Данила, але, коли той сам виступив на Ростислава з великим в╕йськом, повернув сво╖ полки назад.

Вл╕тку 1245 р. Ростислав на чол╕ польсько-угорського в╕йська знову рушив на Перемишльщину й став з╕ сво╖м в╕йськом п╕д м╕стом Ярославом над Сяном. На свою б╕ду, зарозум╕лий ╕ хвалькуватий Ростислав влаштував п╕д мурами Ярослава рицарський турн╕р, п╕д час якого п╕д ним упав к╕нь ╕ князь вивихнув соб╕ плече. В╕двернулося в╕д Ростислава во╓нне щастя й п╕д час бойовища з Романовичами. В╕йсько Данила Галицького завдало р╕шучого удару полкам Ростислава та його угорським союзникам. Багато з них полягло на пол╕ бою або було захоплено в полон, як-от во╓воду Ф╕льн╕я Гордого. Сам же Ростислав порятувався ганебною втечею до Кракова: "б╓жа въ Ляхы и по╓мь жену свою йде въ Угры; про то бо изь Угорь приш╓лъ бяш╓, съ ж╓ною, въ Лядьскую землю, мысля же въ умд сво╓мь взяти Галичь и обладати имъ; Бог же за високу мисль его не сътвори тако, еже онъ мысляш╓" .

Ярославська битва назавжди поклала край честолюбним помислам Ростислава Михайловича стати володарем Галичини. Йому судилася ╕нша доля - бути баном Славон╕╖, пот╕м Мачви, що охоплювала земл╕ правобережжя Сави ╕ Дунаю. П╕сля смерт╕ цього неспок╕йного характером князя з династ╕╖ черн╕г╕вських Ольгович╕в його волод╕ння перейшли до вдови Анни та син╕в Михайла ╕ Бели. Дв╕ доньки Ростислава стали жонами визначних слов"янських володар╕в ╢вропи. Так, старша Кунегунда була дружиною чеського короля Пржемислава Оттокара, а Гриф╕на - крак╕вського князя Л╓шка Чорного.

У тьмяному полиску св╕дчень писемних джерел ц╕ ╕сторичн╕ под╕╖ постають с╕рою шеренгою буденного пол╕тичного життя середньов╕чно╖ ╢вропи. Т╕льки творча уява письменника здатна вхопити його живу енергетику. Розцв╕чен╕ р╕знокольоровими барвами соковитих художн╕х рядк╕в пера ╤вана Корсака, под╕╖ ╕ явища набувають як╕сно нового вим╕ру, спонукають до роздум╕в й переосмислення малов╕домих стор╕нок минулого нашо╖ кра╖ни. Ця книга допомага╓ глибше осягнути м╕сце Галицько-Волинського державно-пол╕тичного утворення в систем╕ тогочасних м╕жнародних в╕дносин та роль Рус╕ ╕ ╖╖ правлячо╖ ел╕ти у складних процесах ╕сторичного розвитку ряду кра╖н середньов╕чно╖ ╢вропи. Цим ╕ визнача╓ться позитивна як╕сть твору, який, переконаний, не залишить байдужим широке коло читач╕в.


Володимир Ричка,

головний науковий сп╕вроб╕тник

╤нституту ╕стор╕╖ Укра╖ни НАН Укра╖ни,

доктор ╕сторичних наук, професор.


ВДОМА У СЕБЕ, В ╢ВРОП╤


К╕лька авторських зауваг навздог╕н...


Знана французька актриса М╕лен Демонжо, нев╕стка Жоржа С╕менона, в автоб╕ограф╕чн╕й пов╕ст╕ "Харк╕вський бузок" писала: "Я десь рок╕в ╕з десять тому зн╕малась у ф╕льм╕, зйомки якого в╕дбувались неподал╕к в╕д Харкова. Погода була холодною, але у мене на душ╕ було тепло, адже я потрапила на батьк╕вщину сво╖х предк╕в, насамперед мами. Спод╕ваюсь, не востанн╓. Дуже хочу колись ще там побувати... В╕дчува╓ться, що укра╖нц╕ - сп╕вучий народ. Тепер я розум╕ю, зв╕дки у мене така любов до музики. Коли я вперше побачила укра╖нське поле, зробила те, що вразило мо╖х супутник╕в: стала на кол╕на ╕ взяла пригорщу ц╕╓╖ чорно╖, масно╖, родючо╖ земл╕. Я була дуже схвильована, що бачу ц╕ безмежн╕ простори, як╕ мама так хот╕ла ще раз побачити. Цю землю я привезла у Франц╕ю".

М╕лен Демонжо, удосто╓ну найвищо╖ державно╖ в╕дзнаки Франц╕╖ в царин╕ культури - ордена Командора мистецтв ╕ л╕тератури, взагал╕-то хрестили у Харков╕ Мар╕йкою...

В ц╕й старовинн╕й простор╕й буд╕вл╕, яка зветься ╓вропейським домом, ╕нколи так дивовижно складаються дол╕.

Тож перш, н╕ж повести мову про в╕ддалену стол╕ттями постать князя Ростислава Михайловича, висловлю к╕лька думок.

Диву да╓шся, слухаючи на черговому телев╕з╕йному ток-шоу штатних укра╖нофоб╕в з кругозором та ╕нтелектом дрозоф╕ли. Все кличуть вони у степи Аз╕опи, де й дос╕ ╕з закривавленими шаблями мчать чинг╕зиди з "розкосими ╕ жад╕бними очима", полишаючи за собою безживну землю ╕ поруйнований народ, де нав╕ть добродушний селянський парубок з розхристаною ╕ простяцькою душею п╕д черемхове весняне буяння замр╕яно мислить, як би йому "в ночь где-нибудь в степи с кистенем стоять"...

Та бог з ними, з тими позашлюбними д╕тьми чинг╕зид╕в. Як казав той самий парубок, вони сам╕ в соб╕ помруть, з╕тл╕ють падалицею листопадовою.

Насторожу╓ ╕нше. Ц╕лком сучасн╕, пристойно осв╕чен╕ люди на тих самих ток-шоу нагадують ╕нколи прип╕зн╕лих колядник╕в, що бродять п╕д брюссельськими та ╕ншими в╕кнами, все вагаючись та соромлячись, чи милостиво дозволять ╖м заколядувати: пуст╕ть нас в ╢вропу.

Тут мимовол╕ пригаду╓ться - чи ж то не в околиц╕ села Д╕лове Рах╕вського району Закарпаття при╖хали якось ╕нженери та науковц╕ з в╕денського ц╕сарського в╕йськово-географ╕чного ╕нституту, довго м╕ряли та перем╕ряли, а врешт╕ встановили двометровий, з високояк╕сного бетону, знак у форм╕ зр╕зано╖ чотиригранно╖ п╕рам╕ди. А на тому знаков╕ латиною вис╕кли:

"Locus Perennis Dilicentissime cum libella librationis quae es in Austria e Hungaria confecta cum mensura gradum meridionalium e paralleloumierum Europeum: MDCCCL XXXVII".

У переклад╕ академ╕ка H. Тарасова напис звучить так: "Пост╕йне точне, в╕чне м╕сце. Дуже точно, з╕ спец╕альним апаратом, який виготовлений в Австр╕╖ та Угорщин╕, за шкалою мерид╕ан╕в та паралелей, встановлений тут центр ╢вропи... 1887".

Щоправда, траплялися спроби поставити п╕д сумн╕в квал╕ф╕кац╕ю старих в╕денських ╕нженер╕в.

Ой, н╕, сказали, отямившись, географи Н╕мецько╖ ╕мпер╕╖ на початку 1900-х рок╕в, центр ╓вропейський у нас, в столиц╕ Саксон╕╖, он там, див╕ться, якраз б╕ля церкви Фрауенк╕рхе. В 1989 роц╕ литовц╕, посилаючись на француз╕в, соб╕ стали стверджувати, що той центр в╕д В╕льнюса х╕ба у чверть сотн╕ к╕лометр╕в. Не минуло ╕ року, як б╕лоруси вже наполягали, що насправд╕ той центр в 48 к╕лометрах на зах╕д в╕д Полоцька. А ще в Латв╕╖ б╕ля джерела свято╖ води п╕д Ригою, у Словак╕╖, в п╕дн╕жж╕ гори Кракуле...

Отож, коли так "пересувають" мерид╕ани з паралелями, значно прост╕ше тим чи ╕ншим хитрунам "пересувати" ╕сторичн╕ постат╕ ╕ визначати ╖х м╕сце в ╓вропейському контекст╕.

Нер╕дко укра╖нц╕в теж комусь хочеться перем╕стити, як отой мерид╕ан, з╕ свого природного споконв╕чного м╕сця.

Облишимо без уваги рос╕йських наперсточник╕в в╕д ╕стор╕ограф╕╖ (саме ╖х, а не ╕стинних вчених), у яких не т╕льки Ростислав Михайлович, а й король Данило Галицький з братом Васильком возведен╕ в "исконно русские князи". Тут л╕к╕в, зв╕сно, нема╓. Облишимо от╕ ман╕акальн╕ спроби "приписати" нас до Аз╕опи, натом╕сть з ╕рон╕╓ю спостер╕гатимемо, як "затухають" спроби спростувати визначення географ╕чного ╓вропейського центру старими в╕денськими ╕нженерами.

Ми таки в ╢вроп╕, принаймн╕, географ╕чно.

А духовно?

Коли один з недавн╕х укра╖нських президент╕в проголошував: "Додому, в ╢вропу!", то сперш подумалося, що цей поважний дев╕з властиво саме його авторства.

Аж читаю спомини про дипломата, науковця ╕ публ╕циста, знавця чи не вс╕х ╓вропейських мов, а ще грузинсько╖, кельтсько╖, каталонсько╖ ╕ аж до есперанто, секретаря дипломатично╖ м╕с╕╖ в Праз╕ час╕в УНР Ольгерда Бочковського, в яких наводяться його слова: "З московсько╖ в"язниц╕ я вт╕кав у ╢вропу, до себе, додому..."

Зрештою, це ╕ Бочковський не першим сказав.

Отже, ми у ╢вроп╕.

Наступне тепер питання. Камо грядеш╕?

Сходом сит╕, проти ноч╕ ╕ згадувати не годиться. А як там в ╕ншому боц╕?

Давно анекдотом стало марення романтик╕в час╕в першовиток╕в укра╖нсько╖ незалежност╕ стол╕ття минулого, запозичене з дотепно╖ об╕цянки Остапа Бендера спантеличеним членам "Меча ╕ орала", - "зах╕д нам допоможе". Р╕вно таку ж в╕н надасть нам пом╕ч, як в тринадцятому стол╕тт╕, коли затят╕ суперники ╕ час в╕д часу вороги Данило Галицький ╕ батько Ростислава Михайло Черн╕г╕вський, наче змовились, в один голос переконували ╕ просили про об"╓днання сил, ╕стинно хрестовий пох╕д, про захист християнсько╖ цив╕л╕зац╕╖ в╕д навали з╕ Сходу. ╤ такий же усп╕х мав угорський король Бела, тесть Ростислава Михайловича, коли укл╕нно благав ╕мператор╕в австр╕йського ╕ н╕мецького. Натом╕сть не один, ╕ не два, ╕ не три в╕дбулися хрестових походи зовс╕м в ╕ншому напрямку, ц╕лковито шк╕рн╕, лиш поз╕рно прикрит╕ фарисейськими закликами про захист Гробу Господнього - ╓диним за багато стол╕ть, хто перепросить церкви ╕ людство, буде лишень ╤оан Павло II.

Згодом нам теж неабияка "пом╕ч" була. Коли Гадяцька угода ╤вана Виговського та Юр╕я Немирича мала пустити кор╕ння (вся ╕стор╕я ╓вропейського континенту могла бути ╕ншою), ╕ як Ден╕к╕нов╕ помагала Антанта класти в могилу люд ц╕╓╖ земл╕ - нав╕ть оплачен╕ вже укра╖нською владою медикаменти для вояк╕в УНР не в╕ддали... У нов╕тн╕ часи теж багато ц╕кавого: досить почитати щоденники пом╕чника президента СРСР Анатол╕я Черня╓ва, як по черз╕ Укра╖ну "здавали" велемудр╕ зах╕дн╕ л╕дери або як М. Тетчер переконувала, як смакуватиме нам залишатися ╕ надал╕ ╕мперською пров╕нц╕╓ю.

М╕ж тим, як упродовж останнього тисячол╕ття розбудовувався ╓вропейський д╕м, то знаходимо там покладену нами не одну цеглину, бо люд з ц╕╓╖ земл╕ у т╕й розбудов╕ не шкодував мозол╕в. У судинах старовинно╖ родово╖ ел╕ти ╓ немала частка укра╖нсько╖ кров╕, р╕вно ж в судинах ел╕ти, яку в п╕зн╕ш╕ часи зватимуть ╕нтелектуальною. Не будемо говорити про Франц╕ю в╕д Анни Ярослав╕вни чи Григор╕я Орлика, члена та╓мно╖ ради короля (в це сво╓р╕дне правляче Пол╕тбюро входило аж чотири душ╕: сам король, канцлер, м╕н╕стр закордонних справ ╕ Орлик), аж до Нобел╕вського лауреата Жоржа Шарпака, як пишуть ус╕ досл╕дники, "французького ф╕зика, народженого в Польщ╕". Справжн╓ ж ╕м"я його Георг╕й Харпак, в╕н з м╕стечка Дубровиця Р╕вненсько╖ област╕. Ми спереча╓мося про "акл╕матизац╕ю" Болонського процесу в осв╕т╕, ╕нколи забуваючи, що ректором Болонського ун╕верситету л╕т отак п"ятсот тридцять тому був Юр╕й Котермак-Дрогобич. А який захоплюючий ╕сторичний роман можна було б написати про Агату Ки╖вську, дружину англ╕йського короля Едгарда. ╥╖ донька Маргарита вийшла зам╕ж за шотландського короля, народила йому восьмеро д╕ток, з яких четверо син╕в стали в р╕зн╕ часи королями Шотланд╕╖, а дочка Матильда - англ╕йською королевою. Миготять в╕ки... Ось Наталц╕ Захарченко - перепрошую, Натал╕ Вуд! - вручають Оскара за найкращий ф╕льм, Ст╕ва Возняка з буковинського кореня Рональд Рейган удостою╓ найвищо╖ нагороди за комп"ютерну революц╕ю...

Нав╕ть поб╕жна опов╕дь про люд з Укра╖ни, який розбудовував ╓вропейськ╕ та ╕нш╕ св╕ти, може х╕ба вм╕ститися у величезн╕й багатотомн╕й енциклопед╕╖. Князь Ростислав Михайлович був одним з тих, кому доля проклала стежки в край, "де сонце заходить", кому випало в балканських, придунайських та сум╕жних краях жити ╕ господарювати. Р╕зне про цього князя можна д╕знатися з укра╖нських, польських, рос╕йських, чеських, сербських чи болгарських джерел. Авантюрник ╕ задирака, причому, як ╕нколи пишеться, задиракою був нав╕ть б╕льшим, ан╕ж його ╖жакуватий не в м╕ру отець. Але так само пишеться про добр╕ д╕ла князя Ростислава в урядуванн╕, коли п╕сля в╕дходу в╕зант╕йц╕в йому практично "з нуля" доводилося проводити адм╕н╕стративну реформу. Ще складн╕ш╕ клопоти на плеч╕ лягали, аби в╕дновити життя краю оп╕сля татарського нашестя. А що залишила по соб╕ навала з╕ Сходу, можна х╕ба частково уявити з╕ св╕дчень сучасника Фоми Спл╕тського, вихованця Болонського ун╕верситету, що в деталях описував той нестерпний жах: "Татари ж п╕дряд с╕кли мечем вс╕х... Вони не мали найменшо╖ пошани до ж╕нок, любов╕ до д╕тей, сп╕вчуття до старост╕; з однаковою жорсток╕стю знищували весь р╕д людський... Коли п╕дходили до обител╕ монах╕в, назустр╕ч ╖м, аби засв╕дчити пошану переможцям, нер╕дко виходив хор кл╕рик╕в, як╕ сп╕вали г╕мни ╕ несли дари. Але татари, ц╕лком позбавлен╕ милосердя та людяност╕, насм╕халися над ╖х благочестям ╕ без будь-якого жалю рубали голови. А пот╕в вдиралися у ворота, все грабували, п╕дпалювали буд╕вл╕, оскверняли церкви; вони руйнували алтар╕, розкидали мощ╕, з облачення священного робили стр╕чки для сво╖х дружин ╕ наложниць".

Тестев╕ Ростислава Михайловича вдалося, напруживши сили, за чотири роки майже в╕дбудувати поруйноване, за що здобув у народ╕ заслужене ймення "другого засновника Угорщини".

Зятев╕ випала схожа доля - випален╕й ╕ витоптан╕й земл╕ треба було вернути життя. Ще в тридцятих роках минулого стол╕ття знаний поет, ╕стор╕ософ та мислитель Василь Пачовський писав: "На Закарпатт╕ по напад╕ татар╕в князь Ростислав, син Михайла Чермного, зять Бели IV, одержав ус╕ ма╓тки Мармарошу, Угл╕, до Землину й Шарошу, та волод╕в ними в╕д 1243 до 1262 року. Заселяв в╕н ц╕л╕ простори смердами з╕ свого попереднього княз╕вства черн╕г╕вського й ки╖вського, а пот╕м з Галичини".

Власне, князь Ростислав Михайлович став у пом╕ч тому природному розселенню, яке вже тривало в╕ками, особливо ж посилилося при Володимир╕ Великому. Михайло Грушевський, розглядаючи етн╕чн╕ процеси ще ран╕ше на Закарпатт╕, писав: "У друг╕й половин╕ VI в. укра╖нська колон╕зац╕я могла в головн╕йш╕м уже опанувати свою територ╕ю". Ця думка зб╕га╓ться з баченням ╕ншого поважного науковця, члена-кореспондента Петербурзько╖ АН, академ╕ка АН Укра╖ни, Празько╖ та В╕денсько╖ академ╕╖ наук Володимира Гнатюка. У статт╕ "Чи закарпатськ╕ Укра╖нц╕ автохтони?" в╕н стверджував: "Та к╕лько раз╕в появлялися аз╕йськ╕ кочовнич╕ племена на степов╕й Укра╖н╕, ст╕лько раз╕в випирали Укра╖нц╕в на п╕вн╕ч ╕ на зах╕д, насл╕дком чого вони в╕дступали в волинськ╕ л╕си, пол╕ськ╕ болота та Карпати". А ще в╕дпов╕дь, де взялися укра╖нц╕ на Закарпатт╕, можна знайти в науков╕й спадщин╕ угорських ╕сторик╕в XIX - початку XX ст., як╕ народилися на Закарпатт╕, жили тут ╕ працювали протягом тривалого пер╕оду свого життя, - Й. Балайт╕, К. Мейсароша, Т. Легоцького, А. Комаром╕, ╤. С╕ладь╖, A. Годинки, Я. М╕галь╖, О. Сабова, В. Сул╕нчака та ╕нших.

Неспод╕вано постать князя-бана Ростислава Михайловича набува╓ сьогодн╕ особливо╖ актуальност╕. Нескладно вирахувати, хто роз╕гру╓ на Закарпатт╕ "русинську карту" ╕ хто посварити хоче тутешн╕й люд. У с╕чневому прив╕танн╕ 2011 року л╕дер╕в "русинського пол╕тичного руху" B. Джугана, В. Микулина ╕ Д. Сидора московському патр╕архов╕ Кирилов╕ чита╓мо: "Вы недавно побывали с пастырским визитом на территории Древней Руси ("Киевскую" придумали ученые в 19 веке), в граде Киеве, который должен был стать "матерью городов русских". Стал ли он таковым, вопрос другой". ╤ дал╕: "как Павлова настойчивость и трудолюбие апостола славян Кирилла, зазвучала там Ваша вдохновенная проповедь о духовном единстве трех ветвей православных русов от Карпат до Камчатки. А в это время молилась с Вашим Святейшеством и четвертая часть Русского М╕ра - Карпатская ПраРусь".

Нагадуючи московському патр╕архов╕ (а то ще забуде!), що "русины - подлинно живая часть Русского М╕ра", прото╕╓рей Д. Сидор ляка╓, що "международным правом предусмотрен и силовой сценарий. Народ после многих лет требований о своих правах имеет право с оружием в руках защищать свою свободу".

Хто ж зна╓ краще минувшину краю: угорськ╕ вчен╕, що багато л╕т в╕ддали досл╕дженням, та укра╖нськ╕ ╕сторики, обран╕ до чотирьох академ╕й, - чи новоявлений спов╕дник "Русского М╕ра от Карпат до Камчатки"?

Автор ц╕╓╖ книги не побоявся дати ╖й довол╕ претенз╕йну назву "Завойовник ╢вропи". Але з таким же усп╕хом перше слово були п╕дстави зам╕нити на "розбудовник". Бо таки багато-пребагато нашого люду, ╕ то доб╕рного здеб╕льшого, йшло у чуж╕ поля, розбудовувало чуж╕ м╕ста, здобувало славу чужим краям по вс╕й ╢вроп╕ ╕ не лише - щоби згодом поля т╕ й м╕ста почувались ╖м р╕дними, а слава ставала все╓вропейською... Князь Ростислав Михайлович був у числ╕ ╖х.

Р╕зне про цього князя знаходимо в ╕сторичних джерелах, бо то такий чолов╕к, що одною фарбою год╕ його малювати. Найгостр╕ш╕ докори на адресу Ростислава Михайловича можна знайти у творах болгарських ╕сторик╕в, зокрема, що його п╕дкупили н╕кейц╕ на перемовинах поб╕ля р╕чки Рег╕на ╕ в╕н за хабар "здав" фортецю Чепино та частину земель.

Не стану заперечувати ц╕╓╖ верс╕╖, що князя зовс╕м ганьбить. Але побуту╓ у публ╕кац╕ях ╕ ╕нша верс╕я. Не з б╕дних був князь, зять короля ╕ тесть царя, володар довол╕ заможного банства-княз╕вства, тож марно було хабарем його спокушати. Тим паче, посольство числом поважне, р╕шення не одноособово приймалося. А н╕кейц╕ повели перемовини в стил╕, що згодом назвуть "в╕зант╕йщиною". Перший вар╕ант мирово╖ болгарське посольство зовс╕м в╕дмовилося п╕дписувати як ╕стинно кабальний, згодом, при шантаж╕ н╕кейц╕в, ╕ соб╕ вдалися, аби виграти час для Болгар╕╖, до хитрощ╕в дипломатичних. Посольство, домовилися пом╕ж собою, п╕дпису╓ догов╕р, але цар не повинен затвердити, тож весь документ виявиться нелег╕тимним...

Залиша╓ться лишень спод╕ватися, що колись науковц╕ до ╕стини таки докопаються. Хоча з жалем можна зазначити, що "копання" те йде вельми мляво: начебто й ╓ публ╕кац╕╖ про князя Ростислава Михайловича, але здеб╕льшого оглядов╕, колоночки публ╕цистичн╕ тощо, останн╓ ж грунтовне досл╕дження було сто ш╕стдесят рок╕в тому. Його зробив одесит, вихованець Мюнхенського ╕ Гейдельберзького ун╕верситет╕в Спиридон Палаузов, родом болгарин.

Ще ст╕льки не вивчено в нас в укра╖но-болгарських стосунках. А х╕ба з чехами краще? А з угорцями або з сербами, де судилось найб╕льше прожити Ростиславу Михайловичу? В рос╕йськ╕й ╕стор╕ограф╕╖, до слова, досить пильна увага стосункам ╕з сербами. Ми теж би могли багато ц╕кавого опов╕сти про М. Козачинського, ректора першо╖ в Серб╕╖ Карловацько╖ г╕мназ╕╖, а ще про П. Ненадовича, в╕домого сербського культурного д╕яча, який пишався тим, що в╕н "школ карловацких Козачинских ученик", про розписи тамтешн╕х монастир╕в укра╖нськими художниками...

Чималенько нашого люду проклало стежки у "край, де сонце заходить", йшли праведн╕ й гр╕шн╕, одним бачилася попереду себе висока й дзв╕нка мета, ╕ншим - лиш вижити... ╤ якщо колись вродиться винах╕дник, що вим╕ря╓ достеменно в╕дсоток кожного в розбудов╕ ╢вропи, то належно сприйме пристойну частку в т╕й справ╕ укра╖нського ╕нтелекту, г╕рких мозол╕в ╕ кров╕.

Ми в себе вдома, не ма╓м потреби зазирати н╕ в чи╖ в╕кна.


╤ван Корсак.