# Мисливц╕ за маревом

Иван Феодосеевич Корсак

"Мисливц╕ за маревом"═- можливо дещо химерна книга про те, що г╕дн╕сть людини не здола╓ нав╕ть сокира ката. Сокира та вищербиться, ╕ржа ╖╖ сточить, а слово Данила Братковського неп╕двладне назавше ╕рж╕ чи тл╕ну. А ще в книз╕ йдеться про кохання ╕ г╕дн╕сть, як╕ з╕ збро╓ю у руках, як поверне життя, боронити варту╓.

╤ван Корсак

Мисливц╕ за маревом


З-п╕д насуплених бр╕в податк╕вець стрельнув, наче кулею-жаканом, холодним ╕ колючим погля╛дом, по хвил╕ кл╕пнув було з ваганням пов╕ками, а тод╕ вдруге, як контрольним постр╕лом, пронизав Дениса Григоровича:

- На вас накладено, - ковтав ╕нспектор недба╛ло приховане торжество, що аж осявало його об╛личчя, нав╕ть н╕мбом хистким ╕ тоненьким в╕дсв╕╛чувало, - накладено санкц╕й на он ск╕льки тисяч ще й сто тридцять с╕м гривень сорок одну коп╕йку. Зверх дозволеного ви у витрати чимало включа╛ли - тут штраф, податок на додану варт╕сть, себто ПДВ...

"На мене справд╕ накладено... ╤ не на мене лише, тепер чи не кожен, хто не л╕ну╓ться, ма╓ так╕ бла- годареники за вареники", - з подивом дивився п╕д-при╓мець Денис Григорович на ╕нспектора майже карликового зросту ╕ горбатенького, що плечима заледве р╕внявся з поверхнею столу:

- То допомогу на похорон батька прац╕вниц╕ да-вали, - спробував щось жал╕бне у виправдання з себе вичавити, як з надр╕заного нап╕ввисохлого лимона, що м╕сяць у холодильнику пролежав. - А на пок╕йник╕в коли ПДВ ввели?

╤нспектор т╕льки поважно головою крутнув, ви-давалося, що та голова якось окрем╕шньо ╕снувала соб╕ в╕д т╕ла ╕ зараз лежала просто на кра╓чку столу, сповнена власно╖ поваги та значущост╕, - ╓дино вона знала справжн╕с╕ньку ╕стину, ╕ т╕льки вона здатна ви-писати належн╕ правила для цього схибленого, здеб╕льшого неправильного св╕ту. Злегка перехиливши ту голову та приплющивши одне око, ╕нспектор лише глипнув на сп╕врозмовника зверхньо, як сорока на др╕бну поживу, клюнути яку напевне ╕ не варто.

- А, мо", гада╓те, допомога липова? То я вам по-к╕йника принесу...

- В╕дкопа╓те? - зморшки на обличч╕ ╕нспектора, мов за╕ржав╕л╕, пов╕льно, з╕ скрипом та скреготом розсувалися в посм╕шку.

- Ну, не пок╕йника, фото з похорон, - смикнув╛ся вибачливо Денис Григорович, мов насправд╕ си╛д╕в на пательн╕.

╤нспектор ще раз окинув п╕дпри╓мця оком, але погляд тепер не був таким пронизливо-гострим, а х╕ба як у шевця, що м╕рку з╕брався зн╕мати з кл╕╛╓нта.

- Тут - як в аптец╕, закон-тайга, - поплескав ╕з любов"ю, нав╕ть дещо хтиво ╕нспектор долонею по стопочц╕ акт╕в. - Хоча...

В╕н затнувся, нам╕рившись под╕литися чимось вельми сокровенним, йому не шкода було вд╕лити, от т╕льки чи достойний цей чолов╕к такого поруху душ╕ й тако╖ щедрост╕:

- Хоча... Як платити гот╕вкою неоф╕ц╕йно, то половину скостить.

"Гай-гай, - подумалося Денисов╕ Григорови╛чу, - ти вже якось зар╕кався, що в азартн╕ ╕гри з ц╕╓ю конторою не бавитимешся, аж тут сама кон╛тора колоду тасу╓..."

- ╤ хто?

╤нспектор опустив зн╕чен╕ оч╕, як╕ охопив сум вселенський та г╕ркота полинна, що добрий порух

його душ╕ лишився неоц╕неним ╕ намарне в╕н со-кровенним д╕лився.

- Не грайте вар"ята. В цьому район╕ та м╕ст╕ без дозволу Бакса миша не пискне. Прос╕ться.

╤ погляд його враз жалюг╕дним та колючим став, готовим знову пронизати навил╕т. То був по╛гляд людини, скривджено╖ природою, ╕ яка тепер мстилася ╖й; будь-яке приниження знайомого чи незнайомого незм╕нно приносило насолоду, чийсь б╕ль - щемливу вт╕ху, бо як йому болить щоденне приниження, так ╕ комусь хай ни╓. Те принижен╛ня мимов╕льним траплялось здеб╕льш, ненароком зверхньо кинутим поглядом, а ще г╕рше - сп╕вчут╛ливим чи жал╕сливим, бо ╖х в╕н вважав скулк╕шим за приниження. До Бакса в╕н ставився з острахом ╕ тихим пошануванням, а вельми як той робив ко╛мусь прикрощ╕, що нер╕дко траплялося, - то було наче ╕ його часткою помсти безжальному св╕тов╕.

Голову райадм╕н╕страц╕╖ Авен╕ра Баксютенка вс╕ в окруз╕, включно ╕з посадовцями, звали поза╛оч╕ стисло та звучно - Баксом. Кажуть, в╕н не об╛ражався на те, нав╕ть т╕шився.

А як сл╕д захолов за ╕нспектором, Денис Григо-рович врешт╕ озвався до свого напарника:

- Заплачу на пок╕йника податок, як рак восени свисне.

Задавнена ╕ запущена алерг╕я, не слабша за при-забуту за давниною еп╕дем╕ю чухавки, алерг╕я на здичав╕л╕ й вельми прудк╕ табуни непрошених, в яких усе на св╕т╕ контролювати долон╕ чешуться ╕ чесатимуться, допоки у них щось та не покласти, ота алерг╕я на перев╕ряльник╕в не минала в Дениса нав╕ть ╕з роками - попри пост╕йн╕ переконання са╛мого себе: ну трапляються ж серед племен╕ цього, як щаслива мутац╕я, нав╕ть порядн╕.

За неповних чотири роки, в╕дколи доля заки╛нула його в це м╕стечко, в╕н нажив п╕вдесятка не╛великих торгових точок, що комп"ютерами тор╛гували та ╕нтернет обслуговували, надбав також гастрит та низку супутн╕х болячок, а ще партнера соб╕ - тр╕шки вайлуватого, однак метикуватого по-сво╓му Олега Степановича.

- Б╕да без дощу росте, - Олег брязкати шаблею не збирався. - Не за╖дайся.

- В╕дгавкуватися сл╕д. Бо п╕дведуть вони п╕д пень кашляти.

- Не варто п╕нитися... ╤нспектор сперш не ст╕ль╛ки намалював. Тож я йому п"ять соток зелених тихенько шихнув ╕ кажу на вухо: "Ви, мовляв, ро╛зуму нас навчили, спасиб╕ вам величезне". А в╕н пошелепав купюрами та скривився було: "Не пе╛реб╕льшуйте, не таке воно величезне". Але з чима╛ленького штрафу половинку он зр╕зав...

Щоправда, природна скромн╕сть завадила Оле╛гов╕ з╕знатися, як провалилась його перша спроба задобрити ╕нспектора. Все крутився напередодн╕ Олег довкола нього та допитувався, чим корисним може в╕н бути або чого гостев╕ дорогоц╕нному тре╛ба. Врешт╕ ╕нспектор махнув рукою в╕дч╕пного:

- Вугля.

По об╕д╕ Олег ╜онорово тицьнув рукою у б╕к, де п╕д в╕кном стояв повн╕с╕нький самоскид доб╕рного вуг╕лля. Та ╕нспектор т╕льки пов╕ками подивовано кл╕пав:

- Я на об╕д замовляв копченого вугля...

В╕н усе тужився сказати "вугра", та через вро╛джену мовну ваду однаково вимовлялося знову по╛передн╓.

Зараз же Олег узявся вкоськувати напарника, як молодого ╕ норовистого лошака.

- Не зв"язуймося з ц╕╓ю великою та сл╕пою ма-шиною, вона нас пожу╓ ╕ виплюне. Тепер нам, як у приказц╕: хоч пень об сову, хоч совою об пень, а все сов╕ лихо.

- Колись мене вчили, що все розумне д╕йсне, а все д╕йсне розумне. Не чував дос╕, щоб пок╕йник╕в податками обкладали.

Ц╕каво було б, - пробував Олег зазирнути в думки Дениса, як зазирають кр╕зь запот╕лу в╕╛конну шибку з двору в д╕м, - ц╕каво було б знати насправд╕, чого в ц╕й упертост╕ Денисов╕й б╕льше: звичайно╖ задерикуватост╕, як╕й би час вив╕трити╛ся з огляду на вже не юнацький в╕к, чи стих╕йного лиха - почуття справедливост╕, що напало рапто╛во на чолов╕ка, чи то просто спроба дати легенько╛го в╕дкоша, аби менше надал╕ ч╕плялися. Проте видивитися напевне кр╕зь ту запот╕лу шибку н╕як не вдавалося, тож Олег т╕льки крякнув:

- Дешевше буде посипати голову попелом, пока-ятися та сплатити за душу раба Божого - ╕ не буде тод╕ н╕ недуги, н╕ журби, н╕ з╕тхання...

- Абияка думка. Н╕ до чобота закаблук, н╕ до че-ревика рант.

- Змилуйся, не гарячкуй.

- Розум╕╓ш, все зло на св╕т╕ т╕льки тому живуче, що в писок йому зац╕дити н╕хто першим не хоче.

- А-а-а, мабуть, дев╕з кинути дума╓ш "Задуши╛мо корупц╕ю", - в голос╕ Олега роздратован╕ й жур╛н╕ нотки почали переходити на ╕рон╕чно-знущаль╛н╕. - Дивись, бо таке гасло, чого доброго, визнають екстрем╕стським, що заклика╓ до насильницького повалення ╕снуючого ладу.

- Ти ж не сл╕пий: народу нахр╕н не потр╕бна ця влада, а влад╕ - народ. Через те ╕ до нас отаке став-лення...

- А що - таки би притягнули тебе за статтею "несво╓часне надання хабара" або "розпалювання боротьби з корупц╕╓ю".

- Переживу. А ти вже надувся, як п╕втора не╛щастя.

- Чуже лихо за ласощ╕, а сво╓ за хр╕н. Капець нам гряде. Л╕пше проситися.

- ╤ проситимуся, ╕ судитимуся, ╕ чим тямлю, тим в╕дбиватимуся в╕д звихнутого мозку. Бо як постережуть з першого разу, то пот╕м весь час воду на нас возитимуть. Хоч встрель мене - податку на пок╕йник╕в не платитиму.

- Хвалилася в╕вця, що в не╖ хв╕ст, як в жеребця, та н╕хто тому не в╕рив. Пов╕риш мен╕, як св╕тами з торбою обох пустять.

╤ Олег гримнув дверима, аж в╕тер паперами за-шелест╕в.

Стр╕мк╕ весни щоразу зм╕нювалися на спекот- не л╕то, рип╕ли сн╕ги п╕д ногами по тому, як за╛тих падолисту шелест, зм╕нювався устр╕й ╕ вла╛ди, т╕льки в цьому райцентр╕ н╕чого й н╕коли не зм╕нювалося. М╕стечко, що за сотню з добрень╛ким гаком к╕лометр╕в в╕д обласного центру, жило сво╖м окрем╕шн╕м життям, люди ходили тими са╛мими вулицями, що н╕коли вигляду свого не м╕╛няли, бо десятил╕ттями тут н╕чог╕с╕нько не буду╛валося, спотикалися на тих самих вищерблених та вигризених тротуарах. Не на л╕пше чи г╕рше ╕шло, як зм╕нювалася влада - в тутешньому Б╕ло╛му дом╕ просто кер╕вний народ мовчки, без пан╕ки чи посп╕ху, збирав так╕ важлив╕ на ╖хн╕й погляд державн╕ папери ╕ переходив ╕з одного каб╕нету в ╕нший; нав╕ть таблички з написами на дверях, на превеликий сум тутешнього художника кривого Нечипора, здеб╕льшого залишалися тими сами╛ми.

Колись у престижн╕ тод╕ "боковушки" в м╕сце╛вих ресторанах й кафе кер╕вний народ заходив, роззираючись обачно, - бо ще "нагору" настука╛ють; тепер же в╕н крокував, як на парад╕, з гордо п╕днесеною головою. Щоправда, в один час було прищемили той кер╕вний, хтось "вгор╕" вельми почав перейматися цнотою зразкового, непитущо╛го зовс╕м начальства, тому геть небезпечно стало серед б╕лого дня по зав"язочку загенделити та за╛тягнути на всю широч╕нь душ╕, аж млосно оч╕ при╛плющуючи, "Ой ти, Галю".

Але майже одночасно тод╕ серед тутешнього люду поширилися чутки про р╕зн╕ дива у навко╛лишн╕х л╕сах: мовляв, ╕з нев╕домих причин Бер- мудський трикутник перем╕стився саме сюди. ╤накше як було пояснити переляканий лепет ба╛гатьох очевидц╕в, як╕ клялися вс╕ма можливими ╕ знаними ними клятвами, що на власн╕ вуха чули ц╕лком неймов╕рне. ╤дуть, опов╕дали вони, соб╕ зи╛мовим л╕сом, десь там угор╕, у сосновому верхов╕т╛т╕, в╕три вишумовують, ковдра сн╕гова по кол╕на все вкрила, ╕ раптом н╕зв╕дки, х╕ба з-п╕д земл╕, з того св╕ту, вирина╓ завзяте "Катерино, в╕дчини-но, Катерино, встань-но"... Вельми набожн╕ починали хреститися та згадувати, що в якусь там в╕йну тут багато люду погинуло, але нав╕ть ╖м не йнялося, що мерц╕ можуть так хвацько висп╕вувати ╕ вима╛гати нагально в╕дчинити чи не з сам╕с╕нького пек╛ла ╖м двер╕.

╤ т╕льки найб╕льш вта╓мничен╕ могли знати правду. Аби вберегти цноту непитущого для люд╛ського ока начальства, у л╕с╕ з"явилося к╕лька п╕д╛земних бункер╕в. Саме в них при романтичних св╕чках можна було безбоязно, що шитиме хтось корупц╕ю, по зав"язку пригощати за╖жджого про╛курора, податк╕вця чи просто поважного "вище╛стоящого" клерка, що в м╕стечко наважився на перев╕рку при╖хати.

Химерна доля судилася дерев"яному двоповер-ховому будинков╕, що прилаштувався на затиш╛н╕й галявин╕ к╕лометр╕в за п"ять в╕д райцентру - там навкруг стр╕мкими стр╕лами в небо зл╕тали вже стигл╕ сосни ╕ вибухали, здавалося, аж п╕д хмарами кучерявим зеленим сво╖м верхов╕ттям. До того будинку зазвичай п╕д веч╕р з"╖жджалися авто ╕з лискучими боками, виходили з них поваж╛н╕, вже дещо п╕дтоптан╕ й облис╕л╕ чолов╕ки та ма╛н╕рн╕ см╕шлив╕ ж╕нки ╕ д╕вчата. ╤ тод╕ до мерехтли╛во╖ ранково╖ зор╕ чувся кр╕зь нап╕впрочинен╕ в╕кна дзеньк╕т бокал╕в, ж╕ноче п╕двискування, наче ко╛гось немилосердно лоскотали, та гучна музика, в╕д яко╖ невдоволено пересмикувалася потривожена б╕лка в недалекому зв╕дти дупл╕.

Вперше гор╕в будинок, коли н╕ душ╕ не було у ньому - гогот╕в вогонь з якоюсь особливою вт╕хою, пожираючи на очах д╕м з╕ всеньким майном, ╕з ме-блями та недешевими килимами ╕ безсмертними картинами кривого Нечипора, коп╕ями шишк╕н- ських сюжет╕в. Л╕сник Григор╕й, як не старався, встиг вирятувати т╕льки муляж╕ зв╕рини, що спо- конв╕к водилася в тутешн╕х л╕сах. Пожежу списа╛ли на неполадки в електриц╕, в дивовижно корот╛к╕, неймов╕рн╕ для м╕стечка строки в╕дбудували такий сам╕с╕нький, один в один дерев"яний д╕м - х╕ба табличка на ньому зм╕нилася. Ран╕ше значи╛лося на н╕й "Будинок л╕сово╖ пропаганди", а тепер, у злагод╕ з в╕янням часу, ╕менували поштиво "Л╕╛совий експоцентр".

За якимось зб╕гом обставин д╕м нав╕ть перези╛мувати не встиг. Морозно╖ ноч╕, заледве вгомони╛лися облис╕л╕ чолов╕ки та д╕вки перетруджен╕, як д╕м спалахнув величезною св╕чкою. ╤ вистрибува╛ли з в╕кон просто в сн╕ги ошелешен╕ нап╕вгол╕ чо╛лов╕ки, зблискуючи кол╕ньми, плигали ╕з заплю╛щеними очима д╕вки в одних комб╕нац╕ях. Л╕сник

Григор╕й знову встиг винести т╕льки муляж╕ - ╕ подивовано скляними очима зиркав на людський рейвах поважний лось, у злостив╕й усм╕шц╕ щи╛рив ╕кла дикий кабан, а в лисиц╕ аж зблискувало нетерп╕ння у погляд╕: "Я б тут про них таке роз-казала..."

Втрет╓ так само коштом держл╕сгоспу в╕д╛будували вже не дерев"яний д╕м, а кам"яницю, зм╕нивши вив╕ску на "Цех виготовлення чаю та страв". Тутешн╕й люд, зв╕сно, здогадувався, як╕ там страви готували, тож будинок згор╕в цьо╛го разу в╕д запалювально╖ сум╕ш╕, вкинуто╖ у пляшц╕ через розбите в╕кно. Винних у пожеж╕ у таких випадках зазвичай не бува╓, хоч поголос пом╕ж люду ╕шов, що бачили силуети ж╕ночих постатей, як╕ п╕сля вогненного спалаху метнули╛ся у кущ╕.

В╕дбудували д╕м нав╕ть швидше, ан╕ж в поперед╛н╕ рази - чого ж там, ст╕ни готов╕.

На Орисиному шляху отой "цех" засв╕тився, як ще не сповна вив╕трився там запах гор╕лого.

Два телефонних дзв╕нки злим вихором ув╕рва╛лися в ╖╖ молод╕ л╕та ╕, як той вихор, все зм╕шали, поперекидали, виквацяли та випацькали.

Неймов╕рний дзв╕нок ╕з незнайомого телефону.

- Орисю, - заледве вп╕знала чомусь хрипкий, мов кр╕пко простудою схоплений, голос матер╕. - Мене арештували. На склад╕ у нас велика нестача, ╕ мене винуватять...

- Що-о-о?.. - сперш шелест╕ло тихо, тод╕ голос-н╕шало оте "о", а врешт╕ з╕рвалось на вереск. - До чого тут ти, ти ж бухгалтер?!

- Винуватять у змов╕ з ком╕рником... Рок╕в п"ять, мабуть, намалюють. Пробач, б╕льше не да╛ють говори...

Наступний дзв╕нок пролунав майже в╕дразу, як по об╕рваному материному слов╕ почулися коротк╕ нервов╕ гудки.

- Я повторю свою пропозиц╕ю, - цього голосу Орися не могла не вп╕знати. То був пом╕чник го╛лови адм╕н╕страц╕╖, говорив в╕н знехотя, байдуже до вс╕х под╕й, хвилювань та перипет╕й цього св╕ту, нав╕ть на поз╕рний погляд най╕стотн╕ших, бо вс╕ вони, безперечно, були м╕зером супроти його осо╛бисто╖ значущост╕ та самоповаги: - Да╓ш згоду ╕ти у "Цех чаю" - ╕ через годину твоя мат╕р уже вдо╛ма...

Боже ╓диний, - ковтала г╕ркоту Орися, - на Тебе ображатися н╕хто права не ма╓, ╕ я при т╕м же числ╕, винувата перед небом безм╕рно, бо то гр╕ховно було б ниц╕й людин╕, така вона жалюг╕д╛но малюс╕нька супроти Тво╓╖ велич╕: менша куди мурахи, якби до то╖ ж людини м╕ряти, менша на╛в╕ть комашки найм╕зерн╕шо╖, м╕кроби невидимо╖. Але нащо ж ст╕льки чорноти у долю мою дом╕шу╛╓ш, прич╕м змалечку, - що осмислити здатне було дитя нерозумне, ще й сир╕тством багате, нащо п╕д╛л╕тков╕ нетямущому дозволяв ставати на дорогу блудну, нащо поклаж╕ ц╕╓╖ неп╕дйомно╖ ст╕льки ляга╓ й сьогодн╕, на неповн╕ мо╖ двадцять л╕т?

Як переступив Денис Григорович пор╕г каб╕нету Бакса, то спершу тиша зависла, така драглиста й густа, як у добро╖ господин╕ холодець наваристий. Аж врешт╕:

- Ну?! - гикнув з-за столу немолодий чолов╕к, як гикнути можуть на запряжену коняку, яку за-лишилося лише поганяти.

- Та проситися я прийшов, - опустилася пок╕р╛на голова в╕дв╕дувача. - Закрутий штраф поклали.

- Давно пора, - якось невизначено у в╕дпов╕дь - чи то пора проситися, чи штраф накласти. - В╕д╛нин╕ мен╕ платитимеш.

Пок╕рна голова на те опускалась ще нижче.

- Добра тоб╕ зичу, - прохрип╕в було господар каб╕нету, але якась нотка невпевненост╕ почулася, мовби водночас перепитати хот╕в.

"За добро дяка красненька - як вели ведмедя до меду, то вуха вв╕рвали, а як тягнули од меду, то урвали ╕ хв╕ст, - ще встигла майнути думка в Де╛ниса. - Але чого в╕н п╕сля гол╕ння одеколон такий дивний вжива╓ - с╕ркою, наче з пекла, в╕дгонить".

- У нас порядок, - чолов╕к за столом п╕дняв руку, затиснуту в кулак, а тод╕ окрунув ним, мов озирав, чи добре затиснутий. - У мене схоплено все отак... Ран╕ше, бувало, одна служба у л╕с, а ╕нша - по дрова. Злочин виявити чи недоплату податку - ╕нформац╕я треба. А за не╖ належить платити. Чим мусорок чи ╕нспектор м╕г заплатити - шапкою ╕з кокардою ╜оноровою? Та народ винах╕дливий. В╕╛д╕брали в когось, скаж╕мо, права, опер поклопотав

перед ким треба, от ╕ розрахувалися. Або бандита якого прикоськати треба - де мусорок ╕з ним може зустр╕тися? Правильно, в бар╕ чи генделику ╕ншо╛му. Бандит с╕в навпроти опера, за щоки обидв╕ соб╕ намина╓, а той слину буде ковтати? Н╕, зв╕сно, доб╛рий бандит почасту╓ опера. А наступного разу му- сорков╕ ще й торбу спаку╓. Отак ╕ зливалися, зро╛щувалися потрошечки с╕амськ╕ близнята...

Може, й близнята, - подумалося Денисов╕, - т╕ль╛ки вельми ревнив╕. Не можна виправдати заздрост╕ людсько╖, та, принаймн╕, зрозум╕ти варту╓: м╕л╕╛ц╕йний лейтенант чи майор, якого серед ноч╕ теле╛фонний дзв╕нок в╕д тепло╖ ж╕нки п╕дн╕ме, ма╓ б╕гти у лютий мороз чи зливу, лоба п╕д кулю чи груди п╕д н╕ж бандитський нести. А однокласник того лейте╛нанта або майора, що у нього списував завше, зде╛б╕льшого з помилками, прилаштувався так зручно б╕ля бюджетно╖ цицьки ╕ тепер "до зарплати" ╜оно- рово сотню-другу ментов╕ може позичити. А не по╛зичить - то бандит не в╕дмовить напевне.

- У нас с╕амськ╕ близнята перевелися, - напучу╛вав дал╕ Дениса каб╕нету господар. - У нас зразко╛вий райцентр. ╤ зветься не випадково так: рай - то райський порядок, а центр - ось де...

Господар було крутонув кулаком, мов комусь погрожував, ╕ крутнувся в нього на руц╕, весело зблискуючи, масивний швейцарський годинник:

- Нехай там соб╕ Птолемей з Коперником по╛м╕ж собою борюкаються, що ╕ навколо чого обер╛та╓ться, а в мо╓му район╕ та м╕ст╕ центр завше буде в оц╕й тверд╕й руц╕ - ностальг╕я за нею в нашого люду.

Немолодий чолов╕к за столом примовк було, пе-репочити хот╕в чи, зиркаючи з-п╕д лоба, упевнити╛ся думав, а чи та голова в╕дв╕дувача так само низь╛ко опущена:

- Тепер ця рука, - ще раз оглянув уважно влас╛ного кулака з р╕зних бок╕в, мов то в╕н був чужий та незнайомий зовс╕м, - сама зна╓, кому надбавка належить, а з кого сл╕д зняти та що нагору ван╛тажити. А вантажити маю тепер левову частку. ╤ хай там, хто полюбля╓ художн╕й свист, надал╕ у словесах вправля╓ться: корупц╕я, корупц╕я... Т╕льки сл╕пий блага сього недобачить, найтала- новит╕шого винаходу людства. У клерка м╕зер╛ного заява людини, до слова, мохами вросла б, якби не шелеснула асигнац╕я. Суд наш справед╛ливий уже в╕д трьохсот долар╕в почина╓ться, на╛в╕ть знижка святечна в╕д сердечно╖ доброти бува╓. Ветеринарний л╕кар приходить ╕з писком, мов щойно призначений виконувачем обов"язк╕в ╤лл╕- громовержця, - та нараз ликом ангела-охоронця в╕н ста╓, заледве шухнеш у кишеньку конверта. ╤нспекц╕я ц╕н твою вину доведе ч╕тк╕ше в╕д П╕фа- гора, нав╕ть якби ти товар задарма роздав. Подат╛к╕вець приходить ╕з плановим штрафом, що й на власну труну по сплат╕ забракне. Саме тому л╕п╛ше нев╕дкладно позолотити долоню, ╕накше за то-бою, як в заг╕нц╕ за зайцем, кинеться чималенька зграя: голосно протрубить прокурорський р╕жок, мчатимуть за тобою, аж по земл╕ стелитимуть- ся, гончаки контролюючих та перев╕ряльник╕в, т╕льки сн╕ги за ними вихор закручуватиме, ╕ таки врешт╕ наздоженуть.

Господар каб╕нету неспод╕вано притишив голос, мов збирався превеликою та╓мницею под╕литися, ╕ та та╓мниця призначалася лише Денисов╕:

- Н╕де ╕ н╕коли н╕яка поважна справа не обходи-лася, як мувить поляк, без лапувки. Як дос╕ в╕ри не йметься в древн╕сть д╕ла сього, см╕ю нагадати про старовинне ╜онорове село на Ратн╕вщин╕, ген на меж╕ з б╕лоруськими землями. ╤ зветься воно не якийсь там Хабарик чи нав╕ть Хабар, гучне ╕м"я його - Хабарище...

Погляд господаря каб╕нету тепер нагадував по╛гляд бувалого вужа на неповнол╕тню мишу, яку проковтнути збирався. В╕н значуще п╕дняв над го-ловою вказ╕вний палець, замашний, наче б╕чилно, а тод╕ вже звичним баском пов╕в:

- А в мене справд╕ зразковий порядок... То ко╛лись, заледве ятку нещасну п╕дпри╓мець поста╛вить, як молодики спортивно╖ статури з голова╛ми поголеними вже тут як тут. Злиняли вони з мого району. Одних автоматна черга на сх╕дцях п╕д квартирою власною наздогнала, ╕нш╕, зна╓те, гриб╕в недобрих на╖лися, а ще в трет╕х, на жаль, у С╤ЗО шнурки в╕д крос╕вок менти безв╕дпов╕дальн╕ в╕д╕брати забули, тож вдавилися...

А може, й правду каже цей чолов╕к, - пливла думка в Дениса так тихо ╕ легко, мов у к╕мнат╕ цигарковий дим, лицар╕ розбою в тутешн╕х кра╛ях не вживалися, з р╕зних причин, здеб╕льшого нез"ясованих, влягались небавом рядочком на м╕с╛цевому кладовищ╕ - алея ц╕л╕с╕нька з пам"ятник╕в найдорожчих, ╕з каменю ╕тал╕йського з плином часу з"явилася. ╤м"я творця т╕╓╖ але╖ знав у район╕

кожен, от т╕льки вголос не кожен назвати ризику╛вав.

- Хто ж мене правильно зрозум╕в, - в╕в дал╕ непо- сп╕хом каб╕нету господар, - то в б╕знесменах поваж╛них ниньки. Он Гриць Фартовий, що наперстками колись на вокзал╕ бавився, тепер тоннами пельмен╕ продавати наловчився, Клим Каструля машини з Н╕меччини переганя╓, а Степан Могила пам"ятники надмогильн╕ в окруз╕ найл╕пш╕ робить - в╕н до них трошки ╕ншу причетн╕сть ран╕ше мав. Чи стямив нарешт╕ ти, що лапувка - верх╕вок прогресу, а я не фуфло гоню?

- Затямив кр╕пко, - п╕дняв Денис присоромлену голову. - Вам теж треба д╕литися.

- Розумниця. Кожного першого числа тепер бу╛деш мен╕ капусту носити.

А як повернувся Денис Григорович до себе в конторку, то витяг ╕з нагрудно╖ кишен╕ невеличко╛го диктофона.

- Зн╕ми, будь ласка, запис ╕ скинь на комп"ютер, - втомлено попросив свого напарника Олега. - Та ще якось так зроби, аби про запис Бак- с╕в пом╕чник ненароком д╕знався.

В╕д щоденно╖ журно╖ п╕сн╕ Олегово╖ в Дениса, мов його дантист тупим свердлом мордував, нити кутн╕й зуб починав.

- Кошт╕в - зеро, борг╕в - м╕шок, не матимемо чим здач╕ давати через цих здирник╕в, що штраф неп╕дйомний та несправедливий нав╕сили...

Олег киснув в останн╕ дн╕, як позавчорашн╕й борщ, якого в холодильник забули поставити, - в╕н належав до тих людей, в душ╕ у яких вельми непросто знайти межу м╕ж скуп╕стю ╕ ощадли╛в╕стю: кожну витрачену коп╕йку в╕н проводжав таким довгим та безк╕нечно жалобним погля╛дом, яким проводжають в останню путь кревну р╕дню.

- Хоч ремонт у склад╕ спин╕мо, бо за╖дять маро-дери, - нудився перед Денисом.

- Якби на кропиву не мороз, то б люд усенький пожалила, - горо╖жився кореш, ╕ Олег н╕як не м╕г втямкувати, чи те щире, чи для понт╕в надува╓ть╛ся. - Сезон мародер╕в швидше мина╓, ан╕ж сезон дощ╕в у троп╕ках.

Чолов╕че добрий, - сво╓ м╕зкував Денис, - у тво╛╓му паспорт╕ дата народження за мою поважн╕ша, мав би вм╕ти на власних ногах якось встояти, на╛в╕ть як молотять тебе щомоц╕ по писку.

- Ще один скарб у ст╕нах знайдемо, цього разу золотий, ╕ по боргах, - знущався з Олега, а той т╕льки фуркав, як к╕т на кинутий ще гарячий ку╛сень, якого ан╕ вкусити, ан╕ лапою нав╕ть торкну╛тися.

Тижн╕в два тому ремонтники в ╖хньому старому склад╕ знайшли жбан, воском ретельно залитий, ╕з чого неабияку вс╕ мали пот╕ху.

- Ото розживемося зараз!

- Груда золота, як в╕дкри╓те...

- ╤ дв╕ пригорщ╕ д╕амант╕в.

Подивувала Дениса х╕ба знев╕ра в удачу, в щастя сл╕пе простецьке, бо в очах жодного ╕з присутн╕х не засв╕тився,не змигнув жад╕бний зблиск; це ж треба, аби життя забрало нав╕ть таку на╖вну й крихку над╕ю, спод╕вання дитяче на диво.

Як зняли той в╕ск, то, зв╕сно, не побачили там н╕ ср╕бла-злата, н╕ д╕амант╕в пригорщами, натом╕сть вийняли чималий жмут паперу, зжовт╕лого ╕ цв╕╛лого по краях.

- Латиниця, ще читати можна. Зда╓ться, поль-ською писане, - Денис близькозоро вглядався у ви- цв╕л╕ рядки. - В╕ддайте вчителев╕ ╕стор╕╖ з м╕стеч╛ка сус╕днього, отому фанатов╕, що старопольську зна╓, хай перекладе. А могорич ╕з мене.

Переклад ╕сторик передавав частинками, ск╕ль╛ки встигав. То був лист поета ╕ братчика Хресто- воздвиженського братства Данила Братковського до свого приятеля: лист писаний, очевидячки, вже у в"язниц╕, з-за сивих мур╕в замку Любарта.

Переклад був дещо химерним, ╕сторик давав лад старопольськ╕й мов╕, якою лист д╕йсно писаний був, та безпорадним лишався перед латиною, ряс╛но розсипаною на кожн╕й стор╕нц╕ - автор, напевне, волод╕в нею ╜рунтовно. Але суть, попри вимушен╕ смислов╕ пропуски, все ж вловити вдавалося.

Дениса, неспод╕вано для нього, зачепило писа╛не, хоч н╕коли дос╕ не мав сверблячки чи нахилу до ╕стор╕╖: нутра ╖╖, гадав, не зна╓ н╕хто, натом╕сть цю вертихв╕стку тлумачить кожен, як заманеться. Заледве влада зм╕нилася, як б╕жать, аж спотика╛ються, п╕дручники передруковувати; нав╕ть коли придурок черговий зм╕ниться у м╕н╕стерському кр╕сл╕, ╕ то вже гримлять друкарськ╕ верстати. А зачепило найб╕льше його те, що йшлося в лист╕ про пол╕ськ╕ м╕стечка ╕ села, в яких самому Денисов╕ бувати доводилося. Ще до цього наб╕гала думка йому не раз, що ╕стор╕я давн╕х волинських та роз╛логих пол╕ських кра╖в для поважних академ╕к╕в ╕ професури все ще лишалася пасербицею, мов би то далек╕ як╕сь острови Океан╕╖, а люд ╕з цих кра╖в за╛ледве м╕г проступати на тл╕ загальноукра╖нських под╕й, - пот╕шити читача могли професори х╕ба зр╕дка дотепом, що в не так╕ вже давн╕ часи нази╛вали себе тут селяни не укра╖нцями чи поляками, рос╕янами чи б╕лорусами, а тутешн╕ми... Попри ╕рон╕ю академ╕к╕в бородатих, у цьому Денисов╕ ба╛чився особливий смисл.

У р╕зн╕ часи край топтала нога н╕мця ╕ австр╕я- ка, француза ╕ поляка, ще пам"ятають поля, де по╛сто╓м стояли шведськ╕ в╕йська, а з ╕ншого боку - ходив тут чоб╕т рос╕янина ╕ удмурта, мордвина ╕ якута; ой, ╕ довгий же перел╕к отих непрошених. Колись був Денис просто вражений фотограф╕╓ю пол╕в поб╕ля села Затурц╕, села славно╖ Галшки Гулевич╕вни, фундаторки у прийдешньому Ки╓- во-Могилянсько╖ академ╕╖. Фото зробили у Пер╛шу св╕тову, ╕ бачився на ньому справжн╕с╕нький марс╕анський пейзаж, наст╕льки все снарядами та окопами перерите. В ту в╕йну фронт, на б╕ду, на Затурцях якраз на п╕вроку сп╕ткнувся, ╕ ось три ╕мпер╕╖, Н╕мецька, Австро-Угорська й Рос╕йська, п╕вроку молотять одне село, ще й в ус╕ три столиц╕ депеш╕ нагальн╕ шлють: додайте резерв╕в, додайте снаряд╕в...

Зайди непрошен╕ з╕ сходу ╕ заходу човгали тут п╕дошвами, та земл╕ за п╕дошвами тими, як погна╛ли ╖х врешт╕, не понесли; до того жили тут люди вкра╖нства, ╕ житимуть в╕чно по тому, бо тутешн╕ вони.

Вперше в лист╕ Братковського зустр╕вся висл╕в йому "л╕сов╕ козаки". Як шкода, подумалося, що промайнуло сл╕вце ╕ зникло, ╕ н╕кому досл╕дити, як же п╕д пущ╕ покровом боронився урешт╕ люд, коли в чистому пол╕ забракло сил.

Денис зараз сам соб╕ дивувався. В т╕й скрут╕, в як╕й опинився, радше було б вечорами за п╕дра╛хунки зас╕сти, спок╕йненько, коли н╕хто за рукав не смика╓, не деренчать телефони; натом╕сть в╕н брався за стор╕нки, що встиг перекласти ╕сторик.

А може, гадав, то так ма╓ бути: в╕д шарпанини ц╕лоденно╖, в╕д стресових ситуац╕й, густо зам╕ша╛них у тепер╕шньому його житт╕, людина в╕д╕йти повинна, душа в╕дмерзнути - орган╕зм таким ри╛пом сам себе силиться якось рятувати.

Дивувала його також схож╕сть обставин, в як╕ в╕н втрапляв, ╕ як╕ судилося пережити в т╕ дале╛к╕ роки Данилу Братковському; можливо, не так обставин, попри несп╕вм╕рн╕сть час╕в, як вар╕ан╛т╕в вибору, що поставали перед людиною. ╤нколи, вчитуючись у рядки, поринаючи в текст, Денис забувався ц╕лком, блякла ╕ згодом згасала сьогод╛н╕шня су╓та, мним╕ й д╕йсн╕ загрози; в╕н перено╛сився на три стол╕ття назад, над ним св╕тило там╛тешн╓ сонце, чулася тод╕шня гов╕рка, а перипет╕╖ житт╓в╕ складалися не менш приперченими, ан╕ж сьогодн╕...

╤ в╕н уже не дивувався цьому, бо ж не зм╕нилася людина н╕ за стол╕ття, ан╕ за тисячол╕ття. Х╕ба, м╕зкував Денис, уже перестали за хабар продава╛ти душ╕, як узвича╖ли те тепер, чи гр╕ха убояли╛ся тим займатися генделем: х╕ба, йому думало╛ся, досконал╕ш╕ вибори по в╕ках, в╕дколи в сенат, п╕дкупивши оберемок сенатор╕в, Кал╕гула вводив коня, х╕ба нин╕шн╕ вибори чим в╕др╕зняються - та ж н╕чим, отака соб╕ карикатура, довол╕ зла, ще й ол╕вцем невправним мальована; ай-к"ю того коня, напевне, був вищим за показник нин╕шн╕х обран╛ц╕в - Денис негайно гасив телев╕зора, заледве пи╛сок котрогось ╕з них на екран╕ засв╕титься.

В╕н на власн╕й шкур╕ п╕знав, чого варт╕ у до╛ларах наш╕ суди, в╕н ╕з б╕лими завидками якось читав зв╕д закон╕в Вавилонського царства, п"ятий параграф кодексу Хаммурап╕ чотирьохтисячол╕т- ньо╖ давнини: "Якщо суддя буде розглядати судову справу, прийме р╕шення, виготовить документи з печаткою, а пот╕м сво╓ р╕шення зм╕нить, то цього суддю треба викрити у зм╕н╕ р╕шення, ╕ в╕н пови╛нен сплатити суму позову в 12-кратному розм╕р╕, а також ма╓ бути на з╕бранн╕ п╕днятий ╕з свого су╛дового м╕сця ╕ не повинен повертатися та зас╕дати в суд╕".

Еге ж, посм╕хався у думц╕ Денис, якраз, у нас цей суддя ма╓ негайно п╕ти на п╕двищення...

До п╕зньо╖ ноч╕, вимкнувши телефон, в╕н ви╛м╕тав тепер ╕з думок весь мотлох житейський та, гортаючи стор╕нки рукописного перекладу, лягав, наче на тепл╕ води р╕ки, на плин несп╕шний часу: йому бол╕ло те, що й Братковському, любив ╕ нена╛вид╕в однаково, немов вони душами обм╕нялися ╕ стол╕ттями.

Коли Денис Григорович був подивований чи╛мось, то мимовол╕ м╕г вигукнути: "Чудо у п╕р"╖!"

От причепилися до нього т╕ два сл╕вця, ╕ н╕яки╛ми обценьками ╖х не в╕дкусиш.

У зат╕сний каб╕нетик Дениса чудо зайшло вже зовс╕м наприк╕нц╕ робочого дня. Зам╕сть п╕р"я було воно в навдивовиж коротк╕й сп╕дничц╕, розмальо╛ване густо вс╕ма рум"янами та пудрами припуд╛рене. Те чудо роззирнулося спершу подивовано, шукаючи, де прис╕сти, ╕ не знаходячи, а врешт╕, цибат╕ зв╕сивши ноги, опустилося просто на край столу.

- Я тв╕й хабар, - прив╕талося. - За те запис у каб╕нет╕, тобою зроблений, ма╓ш в╕ддати.

Денис ошелешено зиркав то на обличчя, то на зманлив╕ кол╕на, ╕ не знав, що вчинити з наха╛бою - в халепу таку ще не втрапляв. Власне, схо╛же було колись, як в арм╕ю забирали: на призовн╕й ком╕с╕╖ попереду нього один хлопчак, здоровань вайлуватий, ненароком на ст╕л було сперся, ╕ вся його немала господарка перед членом ком╕с╕╖, ка╛п╕таном, на п╕встолу вляглася. Кап╕тан спантели╛чено так само зиркав то на обличчя призовника, то на викладену господарку, а тод╕ як лясне по н╕й л╕н╕йкою - п╕дстрибнув чи не вище стола призо- вник-неборака.

Денис узявся було теж за л╕н╕йку, та зважився х╕ба зашип╕ти:

- К-и-ш-ш!

У в╕дпов╕дь пов╕ки подовжен╕ кл╕пнули.

- В╕ддай запис на диктофон╕ у каб╕нет╕ голови. ╤ я - казав Бакс - твоя власн╕сть.

- Ти не зовс╕м ще п"яна, - в якусь мить Денис вловив винний дух. - Забирайся.

- Не можу. Закопають, як вернуся без запису.

"Нахаба р╕дк╕сна, - думав спроквола Денис. - ╤з

тих, що збрехне - ╕ не зашар╕╓ться".

- Ану геть, не за ком╕р же тебе...

- Зви мене Орисею, - якось буденно, м╕ж ╕ншим неначе, сказала. - Як мною горду╓ш, то под╕нь ку╛ди-небудь. Вдруге в╕дбит╕ нирки не вил╕кую.

Вона грайливо погойдувала ногою, сидячи так само на кра╓чку стола, говорила в розум╕нн╕ його серйозн╕ реч╕, але чомусь таким дивним тоном: цей св╕т, ви й не п╕дозрю╓те, геть безголовий.

Йому ставало вже нав╕ть ц╕каво, зв╕дки Ори╛ся ця впала, от т╕льки допитуватися не час. А ╖╖, видавалося, мало обходило, що з нею трапиться: жила соб╕ так,наче з розгону...

По материному арешт╕ не послухалася Баксо- вого пом╕чника, але як вздр╕ла на першому ж по╛баченн╕ чорн╕зн╕, аж ф╕олетов╕ синц╕ на материн╕й ши╖, то передумала.

А ╕накше вона не могла. До Галини Онисим╕в- ни, чужо╖ ж╕нки, яку тепер звала мат╕р"ю, Орися приросла, як до змужн╕лого дерева прищеплений тонкий паг╕н, ╕ через оте зрощення, нехай ще нео-ковирне та вузлувате, але вже через нього,оту пер╛шу нарость, п╕шли поз╕рно невидим╕ соки, яких, в╕дчувала Орися, ╖й бракувало доконче ╕ без яких вона тепер просто би всохла, - оте перше зрощення вона руйнувати не мала душ╕. Батьк╕в Орися на╛

в╕ть на оч╕ звести не здатна була, вив╕трилися не- в╕дь-куди, тим паче не в╕дала, чого ╖╖ поцуралися, отож сперш при бабус╕ як оп╕кунш╕ жила, а вчи╛лася в ╕нтернат╕. Але як покрала в бабц╕ каструл╕ та ╕нше начиння, здавши в метал та накупивши клею, то й бабця, перехрестившись, умила в╕д не╖ руки.

Аби мати надал╕ клей, крала з подругами по-тихеньку, вельми вдало в автобусах та церквах. ╤з часом Орис╕ й таким самим п╕дл╕ткам, природно, хот╕лося якось л╕пше приодягтися, бо на соб╕ по-м╕чали не знан╕ ще дос╕, як╕сь особлив╕ погляди хлопчак╕в. Святечними дн╕ ставали, як привозили гуман╕тарку, але якесь краще платтячко чи коф╛тину, зв╕сно, вчител╕ здеб╕льшого в╕дбирали.

╤ тод╕ вона та ще дво╓ подруг п╕шли в "босон╕ж╛ки" - так називали д╕вчат на трас╕, як╕ п╕дс╕дали переважно у машини далекоб╕йник╕в. Час в╕д часу ╖х ловила м╕л╕ц╕я, тримала в арешт╕ якусь добу, а тод╕, розрахувавшись т╕лом та п╕дписавши пап╕р, що працювали на нев╕домого хазя╖на, випурхува╛ли знову на волю.

Одинока Галина Онисим╕вна забрала Орисю з м╕л╕ц╕╖, коли наказували ╖й п╕дписатися п╕д про-токолом про продаж трамадолу, - нам, щиросердо пояснювали м╕л╕ц╕янти, одного протоколу до пла╛ну якраз бракувало.

Бабуся ще довго стояла обаб╕ч дороги, як пере-╖жджали вони в це м╕стечко, ╖╖ сухорлява постать мерехт╕ла в пов╕тр╕ й пливла, ╕ вже важко було роз-р╕знити, чи то маха╓ вона на прощання рукою, чи напутнього хреста посила╓.

Орися по тому н╕ разу не запитала, чому Галина Онисим╕вна одинокою залишилася, а та не сп╕ши╛ла також бодай щось розгадати в густому й непро-никному мороц╕, що колихався за спиною в Ори- с╕. Вони просто жили, наче поряд росли дв╕ сосни, надломлен╕ жорстокою бурею, але у вис╕ десь там ╖хн╕ крони спл╕талися ╕ одна одну ч╕пко тримали, опиратись готов╕ новим злим в╕трам.

А через п╕вроку х╕ба, як нагла хвор╕сть Орисю звалила, що в безпам"ятство кинула д╕б на три, то вс╕ ноч╕ й дн╕ вона бачила над собою злегка нахиле╛ну постать Галини Онисим╕вни.

То вже, мабуть, на третю добу, виборсуючись щомоц╕ з безпам"ятства, наче з в"язко╖ ╕ п╕дступно╖ трясовини, вирвалося в Орис╕ оте дос╕ не знане, таке неспод╕ване ╕ щемке: "Мамо..."

Орися розум╕ла, куди ╖╖ пом╕чник голови, наче зв╕ра в заг╕нц╕, тепер направля╓, вже водила недо╛ля ╖╖ тими колами немилосердними, але мат╕р вона не здатна хижим цим залишити, душу ╓дину, яка в╕д╕гр╕ла ╖╖ пом╕ж житт╓вих льод╕в...

Зараз же, сидячи на кра╓чку стола та ногою ма-н╕рно похитуючи, вона чомусь на╖вно в╕рила, що не можуть ╖╖ безцеремонно отак прогнати, вони ж знають, що Бакс словом не кида╓ться; ╕ справ╛д╕, хвилю яку повагавшись, неспод╕вано для себе кр╕зь зуби Денис проц╕див:

- На склад х╕ба, прац╕вником п╕дсобним... Там хоч якийсь толк ╕з тебе буде.

В╕д того в Орис╕ обнад╕йливо серце тр╕пнулося, мов у рибалки, в якого по довг╕й тиш╕ врешт╕ клю╛нуло.

Коли посилав ╖╖ сюди Бакс╕в пом╕чник Апол╕на- р╕й, як видалося Орис╕, неабиякий ще хитрюга, в якого й чорт у ступ╕ не влучить, то напучував: "Запис ╕ щотижневий мен╕ дзв╕нок - що там ко╛╖ться. Ця шобла першого числа посм╕ла Баксов╕ не заплатити".

Не в╕дн╕кувалася Орися, не бунтувала, ╕ не т╕ль╛ки тому, що в╕дмазки тут не конають, як казали в ╖╖ оточенн╕, - ╖й аби мат╕р не зач╕пали. Т╕ й т╕ од╛наково для не╖ люди чуж╕, одн╕ грош╕ шуфлею, певно, з магазин╕в щодень загр╕бають, а друг╕, на╛в╕ть коли милостиню подають, то на в╕дкат спод╕╛ваються.

Осиковим листком тремт╕в директор тутешньо╛го л╕сгоспу Неч╕пайло, як переступав пор╕г голо╛ви адм╕н╕страц╕╖, намерзлим листком тр╕пот╕в на зимному в╕тр╕: вчора тихцем загнав два авто дубо╛во╖ дошки, а з Баксом не под╕лився.

- Ну! - гикнув звичне в╕тання Баксютенко, ╕ душа директорська стр╕мко опускалася до п╕╛дошов. - Дуба того в Зал╕сс╕, над дорогою зл╕ва, зна╓ш?

Г╕сть посп╕шно та зг╕дливо закивав головою, ╕ змерзла душа його поволечки верталась на м╕с╛це.

- Той дуб ма╓ бути зр╕заний вже наступно╖ ноч╕.

- Як завше? - в╕дтанувши, перепитала душа.

- Т╕льки зробити це ма╓ хтось ╕з п╕дпри╓мства ╜онорового отого Дениса Пол╕щука.

╤з головою адм╕н╕страц╕╖ так з╕сп╕вано жив ди-ректор уже не р╕к. Баксютенкове найменше ба╛жання, заледве прокльовуватися лише починало, ще не вил╕зло, т╕льки-т╕льки шкарлупу дзьобом кришило, як директор уже безпомильно м╕г уга╛дати. Не т╕льки слова сердитого, нав╕ть погляду скрива Неч╕пайло боявся пан╕чно, тим паче, що про той погляд м╕ж люду байки р╕зн╕ ходили. Пе╛реш╕птувалися: мовляв, р╕д Бакса непевний, ╕з не╛добрими силами в ньому зналися.

Зрештою, якось директор сам мав нагоду упев-нитися, що погляд у голови якийсь особливий. Ви-пивали вони тод╕ на пеньочку, дим над пригаслим багаттям струмен╕в-мерехт╕в, ╕ так само навкруж

струмен╕ли зманлив╕ пахощ╕ шашлику, що соб╕ допр╕вав несп╕шно. Раптом де не взялася миша, за три кроки з трави показала носа, запахом, напев╛не, приманена, вона з╕ сторожкою ц╕кав╕стю крут╛нула к╕лька раз╕в гол╕вкою.

- Зда╓ться, ╕ ╖й шашлик до шмиги, - докинув директор.

- А хочеш, фокуса покажу? - реготнув раптом Бакс.

Ну, зв╕сно, на те ╕ бес╕да на пеньку, аби розважи╛тися та в╕дпочити.

Баксютенко повернувся до миш╕ й вперся у не╖ поглядом так, мовби вперше в житт╕ побачив таку дивину, в╕н не кл╕пнув н╕ разу очима, х╕ба злегка приплющив пов╕ки.

Миша ще раз тривожно крутнула гол╕вкою, а тод╕ поповзла на той погляд, що магн╕том якимось, невидимою силою став притягати, вона саме повз╛ла, а не б╕гла, нав╕ть впиралася ╕нод╕ лапками, противлячись т╕й сил╕ невидим╕й, зрештою запи╛щала жал╕бно, але дал╕ повзла.

Раптом, коли крок якийсь залишався, Баксю- тенко неспод╕вано ногою притупнув: миша, наче пружиною вистр╕лена, п╕дстрибнула на п╕вметра ╕ стр╕лою метнулась у траву.

Голова переможно розреготався, директор ╕ соб╕ п╕дреготнув, але Неч╕пайло, митт╓во згадавши байки й перешепти, п╕т холодний на спин╕ в╕дразу в╕дчув.

Ще чував побрехеньки в╕н, що одним поглядом Бакс, засперечавшись п╕д великий заклад, якось сушицю-сосну п╕дпалив.

Але в д╕ловому житт╕ незле вони ладили, дуетом з╕сп╕ваним поживали. Як бракувало чогось на екс╛порт, то кликали з област╕ спец╕ал╕ста-ф╕топатоло- га, пхали йому в кишеньку сором"язливо парочку сотень, а Баксютенко, заплющивши оч╕, пальцем- бич╕лном тицяв на карт╕ навгад:

"Отут хворий л╕с".

Верещали, мов здичав╕л╕, на радощах бензопи- ли, хижо гризучи деревину, падали з виляском г╕нк╕ сосни чи тихо й пок╕рно лягали зовс╕м нестиг╛л╕ посадки, але незм╕нно раз у м╕сяць Баксютенко вискакував на деньок у ближн╓ зах╕дне заруб╕ж╛жя та ужинок носив у тамтешн╕й банк.

Пошелепати тр╕шки б╕льше м╕зками довело╛ся Неч╕пайлов╕ з Баксютенком, доки здогадали╛ся, як кремезн╕ дуби, що на обл╕ку особливому в Ки╓в╕, у живе д╕ло пускати. Домовлялися сперш ╕з бувалими у бувальцях, ще й тлуст╕ грош╕ дава╛ли. З лунким хряскотом та земним бол╕сним сто╛гоном падали старезн╕ дуби, але майже в╕дразу за любителями хазяювати при циганському сонц╕ б╕гли заздалег╕дь пов╕домлен╕ Неч╕пайлом ╓гер╕ з собаками - гарчали в╕вчарки, аж захлинаючись, ╕ стр╕мко неслися св╕жим ще сл╕дом. От т╕льки не брав переляк зловмисник╕в, витр╕шки весело про╛даючи, вони чемно одержаним спершу в Неч╕пай- ла вс╕ браконь╓рськ╕ штрафи платили. А той уже законно деревину прибуткував, наварював понад збиток, ще й ╕з поважним гаком: четвертину соб╕ лишав, а решта належала Баксов╕.

Але цього разу двом вантажникам ╕з п╕дпри╓м╛ства Дениса чомусь фарт не випав: погоня довго не л╕пила горбатого. Раз ц╕ дво╓ гвинта не дали, мети╛кували бувал╕ ╓гер╕, що вартовими в тюрм╕ перед цим служили, то заяча кров вони, отож на руках у затриманих в╕дразу браслети клацнули - ╕ посади╛ли ╖х у канарку тещину та в аквар╕ум той, камеру попереднього ув"язнення, повезли.

Ще було смикнулися сп╕йман╕ на гарячому до мента д╕льничного: "П╕дстава, с╕рий барон, в посе- луху ми не зголошувалися!"

У канарц╕ тещин╕й не судилося жихарити дов╛го, дали кожному ручку та аркуш паперу.

"Пиш╕ть, що вас по дуби посилав ваш директор Денис Пол╕щук".

Затялися було арештован╕, не торкнулися на╛в╕ть паперу.

╥м ламали сперш пальц╕, одному над╕рвали вухо, а тод╕ повели в душову. Там пов"язали, вста╛вили кожному в анальний отв╕р шланг водопро╛в╕дний та п╕д тиском холодну воду дали. Сперш кричали ув"язненн╕, як тр╕скало т╕ло, а тисяч╕ голок крижаних безжально низали, та швидко у безпам"ятство падали. Коли ж понад шлангом ╕з т╕ла разом ╕з водою почала вертатися кров, таки не витримали:

"Давайте пап╕р..."

Через дв╕ години Дениса Григоровича до сл╕дчо╛го в каб╕нет доставили.

- Ви посягнули на диво природи, - сл╕дчий з обурення не м╕г нав╕ть всид╕ти, в╕н п╕дв╕вся ╕, спер-шись обома руками на ст╕л, ус╕м махом сво╖м, ста-турою сво╓ю пишнот╕лою, гр╕зною скелею завис над викликаним. - Посилаючи людей нест╕йких морально, ще й судимого ран╕ше одного з них, ви вчинили подв╕йний злочин супроти улюблено╖ нашо╖ неньки-держави. Що ви на те зараз скаже╛те?

- У вас шир╕нка розст╕бнута, - кинув очима той.

Сл╕дчий зашар╕вся та ╕нстинктивно повернувся

уб╕к: в╕н якраз був у туалет╕, як пролунав ст╕ль-никовий дзв╕нок. Прожогом метнувся було в кори╛дор, не встигши нав╕ть у порядок себе привести, бо св╕тився на моб╕льнику той ╓диний номер, в╕д яко╛го важила його доля.

- Я на вас спод╕ваюся, - т╕льки й сказав Баксю- тенко.

Але то було б╕льше й вагом╕ше, ан╕ж би з кап╕та╛на в майори достроково його возвели.

- Вам крим╕нал тут на всю губу всм╕ха╓ться, груповуха, - митт╓ва розгублен╕сть сл╕дчого ми╛нула було, в голос╕ знов озивався метал, до того ж намерзлий, аж ╕не╓м вкритий. - Х╕ба...

В╕н потер пальцями обидв╕ скрон╕, чи то силя╛чись щось пригадати, чи просто в╕д втоми цим збо- ченим малотямущим св╕том:

- Х╕ба повернете запис, незаконно зроблений. А доти - п╕дписка про неви╖зд.

╤ в╕н зашурхот╕в, п╕дсовуючи Денисов╕, заготов-леним наперед документом.

Так╕ особистост╕ колоритн╕ у цьому м╕стечку, - думав Денис, несп╕шно п╕дписуючи папери, - ди-ректор л╕сгоспу за щастя ма╓ вкрасти ╕ не под╕ли╛тись при цьому, Бакс - п╕дгребти весь св╕т та на вершечку вс╕стися, податковий ╕нспектор всьому людству хот╕в би чимдуж насолити... А сл╕дчий

цей, навпроти столу, облизати готовий начальство, щоб пот╕м, як видряпа╓ться куди вище, смачно плюнути в нього.

Дзенькнув метал об метал, видавалося, як зу╛стр╕вся Денис ╕з Баксютенком поглядом, - лиш на хвилечку кресонуло, коли машинами на ви╖зд╕ з м╕ста вони розминалися.

Денис не пон╕с голов╕ "капусту" вказаного чис╛ла, не мав нам╕ру овочем цим займатися ╕ нада╛л╕. В╕н не здатен був сам соб╕ пояснити, яка його муха вкусила, але мастити бакшиш уже затявся. Денис мчав нап╕впорожньою дорогою пом╕ж л╕су, що з обох бок╕в п╕дступив, сходячись кронами над головою, ╕ н╕як не м╕г викинути з душ╕ той зизуватий погляд Баксютенка, що застряг десь там скалкою: то не був страх у Дениса в╕д гн╕ву начальницького, бо те почуття йому не знане, не було оч╕куванням чи побоюванням капостей у прийдешньому, що завиграшки м╕г влаштувати Бакс, нацькувавши пс╕в тро╓куровських; швид╛ше, той зизуватий вскид чимось погляд нагаду╛вав гончака розгаряч╕лого, вовка чи ╕ншого зв╕ра в шален╕й погон╕, що жене свою жертву ╕ вже в рот╕ його смак св╕жо╖ кров╕ ось-ось жертви впо-льовано╖; щось лихе й нерозгадане в погляд╕ тому змайнуло.

Яко╖сь мит╕ тривога раптова охопила Дениса, в╕н ще не втямив, що могло статися, але таки за╛гадкове щось в╕дбулося: хоч дощу н╕ краплини зараз не падало, але дерева обаб╕ч дороги чомусь розмиватися стали, вони переломлювалися ╕ ме╛рехт╕ли, мов на автомоб╕льне скло злива ц╕л╕с╕нь╛ка линула, машина його, що п╕дгирцювала дос╕ та

грим╕ла на вибо╖стому недоглянутому асфальт╕, зараз так плавно п╕шла, наче пливла р╕кою, а на панел╕ годинник електронний, який щойно пока╛зував о п╕в на третю, раптом висв╕тив чотири нул╕, мов доба лише почалася; все те в╕дбувалося т╕льки мить, а тод╕ чорна звивиста блискавка вдарила ╕ заполонила весь безк╕нечний св╕т.

╤з т╕╓╖ темен╕ не розвиднялося ще, як почув Де╛нис над собою незнайом╕ голоси чолов╕ч╕.

- Це якесь прокляте м╕сце - третя автоавар╕я за один тиждень.

- Начебто й дорога зовс╕м пряма, вигин х╕ба ледь-ледь...

- Кажуть, тут якась геопатогенна зона.

- Та яка там зона: шляховики, як асфальтува╛ли, за економ╕ю прем╕ю соб╕ заробили - дорогу че╛рез покинуте кладовище навпростець провели...

- Комусь прем╕я, а нашу авто╕нспекц╕ю за ста-тистику знову лаятимуть. Мовляв, паршива в нас проф╕лактика.

- Хр╕н ╕з ними, аби жив чолов╕к.

- Ма╓ жити, судячи з усього. Та й "швидка" хвилин он за п"ять уже буде.

...╤ знову чорна безв╕сть, бездонна й глухон╕ма. Денис без упину падав у не╖, ╕ в╕д того п╕днуджува- ло злегка його; спинилося пад╕ння, як почув зна╛йомий Олег╕в голос:

- Дешево в╕дбувся, - продавав той ус╕ тридцять два, мов т╕шився з сумно╖ Денисово╖ пригоди. - Авто на пляцок, а в самого х╕ба синц╕ та подря╛пини. Тож н╕чого тут вилежуватися - за тиждень який у плуг впрягайся.

- Що це було? - Денис ╕з незвички аж пов╕ки приплющив - п╕сля бездонно╖ темен╕ ця св╕тла, залита сонцем палата сл╕пила. - Непритомн╕сть? Але ж я не студентка, щоб зомл╕ти п╕сля провале╛ного зал╕ку.

- Не масти голову, - т╕шився направду Олег, що тепер на ф╕рм╕ не доведеться довго самому бабрати- ся. - Не ти перший... Н╕хто дос╕ не розгадав, чому там авар╕╖ через день, чому дерева ростуть геть по╛кручен╕, а на додачу в них чомусь блискавки часто влучають. Невидим╕, кажуть, промен╕ на тому м╕с╛ц╕ ╕з земл╕ йдуть, десь тут розлом кори земно╖, бо ж одн╕ р╕чки з цього краю в Чорне море течуть, а Буг он - у Балтику, отака соб╕ вар╕ац╕я Бермудського трикутника; г╕перпрост╕р, словом, утворю╓ться. Вчен╕ голови не вельми розкумекати диво пнуть╛ся, хоча, до слова, художники те давно пом╕чали.

- Ого, який грамот╕й, - тужився засм╕ятись Де╛нис, але марно, бо ще груди немов обруч╕ зал╕зн╕ стискали.

- Просто колись нагода трапилася. Був я на практиц╕ у Криму, в Феодос╕╖, ╕ показували мен╕ там старовинну ╕кону Усп╕ння Богородиц╕: за пе╛реказами, писав ╖╖ молодий Феофан Грек, як жив у цьому м╕ст╕. Художник зум╕в одночасно дв╕ под╕╖ подати - смерть Мар╕╖ в оточенн╕ апостол╕в ╕ взяття душ╕ ╖╖ ╤сусом Христом, т╕льки перша в реальному св╕т╕, а друга - в м╕стичному. Отод╕ й захопився я багатовим╕рн╕стю. Перечитав оберемок науково╖ л╕тератури, а ще про картину Сальвадора Дал╕, де Христос зображений роз╕п"ятим на куб╕ у чотири╛вим╕рному простор╕, про техн╕ку полотна Марселя

Дюшампа, де оголена постать спуска╓ться сх╕дця╛ми, заламуючись та розшаровуючись. Згадаймо також Чеширського кота з "Ал╕си в Кра╖н╕ чудес", де котяча усм╕шка чудернацько живе геть окре- м╕шньо, гуля╓ сама по соб╕...

╤ Олег, розмахуючи руками, мов тими жестами рвучкими легше й прост╕ше м╕г описати багатови- м╕р, став опов╕дати про н╕мецького ф╕зика, який нездатн╕сть людини бачити четвертий просторо╛вий вим╕р пор╕внював ╕з нездатн╕стю сл╕пого ко╛льори розр╕зняти. "Я й не знав, що вайлуватий на поз╕р Олег здатен так захопитися", - посм╕хнувся Денис лиш подумки, аби нав╕ть не ворухнутися та приспаний б╕ль ненароком не розбудити.

Та ж у тебе самого дерева перед авт╕вкою немов заламувалися та розшаровувалися, - перестав Де╛нис слухати кореша, натом╕сть до себе дослухати╛ся взявся, начебто в╕н п╕сля авар╕╖ - ╕ не в╕н, мовби ╕ншим якимось до тями тепер повернувся.

Вкотре зав╕дувачка складом, як роздражнена квочка з крилами опущеними, на скарги до Дени╛са прийшла:

- Щось роб╕ть уже з тою, - вона хот╕ла вимови╛ти Орисине ╕м"я, але слово чомусь опиралося, вере-дуючи, впоперек навмисне лягало, таким важким ставало ╕ кострубатим, що язик був не в сил╕ здола╛ти; врешт╕ мусила облишити нав╕ть зат╕ю свою. - З тою... Знову на роботу сп╕знилася, зате вчора ра╛н╕ше п╕шла...

- Д╕стала вже колотнеча бабська, - буркнув зго╛дом Денис до Олега, бо втомили його чвари на скла╛д╕ - з першого дня незлюбила зав╕дувачка чомусь новеньку. - Копни геть ту Орисю, щоб за дев"ятими вор╕тьми х╕ба гавкнула.

Олег блимнув у в╕дпов╕дь на репл╕ку злу напар╛ника так, мов упевнитися мав конче, чи того не за-температурило.

- Жива все ж душа, не псяча...

Денис зашар╕вся раптом, хоч с╕рника об щоку витри, - кореш, не в╕даючи того, поц╕лив у вельми скулке м╕сце: хоч зб╕г уже час, та й дос╕ соромився власно╖ черствост╕.

К╕лька зим тому, ще т╕льки починав Денис влас╛ну справу, ще без Олега, тримали для охорони його складу двох собак: сучку Бету ╕ пса Варяга, що в пар╕ були в господаря попереднього, подейкували, ще ╕з щенячого в╕ку. ╤ от приходять одного зим╛ного ранку складськ╕ на роботу, аж б╕ля складу сидить уже мертва Бета, до того ж ваг╕тна, а б╕ля

не╖ незрушний Варяг. Зими були в останн╕ роки все шмаркат╕, сльозлив╕, з дощем та мокрим сн╕╛гом здеб╕льш, а тут, мов спам"яталася та зн╕тилася зима, вдарив мороз п╕д тридцять - чи то з хворост╕ згинула Бета, чи з холоду закостен╕ла. От т╕льки Варяг в╕д подруги не в╕дходив нав╕ть на крок, си╛д╕в дал╕ укопаним, мов силився ╖╖ в╕д╕гр╕ти, не по╛в╕в нав╕ть оком, як п╕дсовували бутерброда, хабара сво╓р╕дного, лишень як силою пробували зруши╛ти з м╕сця, то завурчав утробно й зуби загрозливо шк╕рити почав - в╕дскочив той жал╕сливий уб╕к, як-не-як, собацюга до п╕вцентнера.

К╕лька дн╕в було не в приступ до Варяга та Бети. На нього, аби якось з╕гр╕вся, шмаття старе наки╛дати пробували, та скидав його зневажливо, ╖жу приносили, але в╕н в╕двертався бридливо - так ╕ сид╕ли вони б╕к у б╕к, мертва Бета та ╕не╓м вкри╛тий Варяг, т╕льки в Бети в╕д його дихання теж один б╕к ╕не╓м за╕скрився.

Якогось дня, не стримавшись, швидше злим на- самперш на себе та на життя будучи, гаркнув було Денис на сво╖х складських, що собак якраз обсту╛пили: "Ви на роботу прийшли чи бавитися?"

Такого колючого у в╕дпов╕дь, колючого ╕ про-низливого погляду в╕д людей за черств╕сть свою не доводилося йому бачити ан╕ до, ан╕ п╕сля того ви-падку.

╤ зараз, як нагадав Олег про душу людську, а не псячу, Дениса сором обп╕к ╕з такою самою силою, як тод╕, на роки вертаючись.

Коли не змогли б╕льше дивитися на двох собак, мертву й живого, то зателефонували в собачий притулок. Навчен╕ люди якось пов"язали ╕ повезли Варяга, а Бету, з б╕дою навп╕л, викрешуючи засту╛пом ╕скри, складськ╕ прац╕вники закопали.

А на ранок Варяг, перегризши с╕тку з металу, вже знову сид╕в на сво╓му недавньому м╕сц╕. Т╕ль╛ки тепер уже сид╕в самотиною, зиркаючи час в╕д часу похолод╕лими до решти очима, виглядаючи, де ж под╕лася його Бета, в яких сн╕гах, що мели й дзвен╕ли довкола, загубилися ╖╖ сл╕ди...

Денис проходив у наступн╕ дн╕ повз склад, нав-мисне в╕двертаючись, коли його роб╕тники майстру-вали для Варяга буду. Але не схот╕в собака н╕разу в н╕й переночувати.

Його ще забирали в собачий притулок, ╕ в╕н зно╛ву, неймов╕рним для прац╕вник╕в притулку чи╛ном, умудрявся вт╕кати вигадливо та вертатися на узвича╓не м╕сце п╕д складом - допоки одного ран╛ку не знайшли його задуб╕лим.

Пес сид╕в, як завше, х╕ба якось дивно була по-вернута голова - мов сторожко вслухався в╕н у цей жорстокий холодний св╕т, що забрав його Бету, си-лячись розп╕знати та спод╕ваючись марне почути серед розма╖ття шум╕в ╕ звук╕в зайвих т╕льки зна╛н╕ лише йому так╕ оч╕куван╕ та омр╕ян╕, до щему в серц╕ мил╕, незабутн╕ звуки.

"Я пишу вам листа, живцем замурований у кам"яниц╕. ╤ до страти мен╕, напевне, не б╕льше тижня, коли через ката на к╕лькось раз╕в буду мордерсько стятий. Попри те, вельми т╕шуся, що наша в╕дозва до повстання ╕ в пол╕ськ╕ пущ╕ д╕йшла, що зроджу╓ться у вас справжня козаць╛ка Л╕сова С╕ч, яка боронитиме разом ╕з во╖нством славного Семена Пал╕я святе православ"я, спокон╛в╕чну в╕ру свою, та ще г╕дн╕сть люду цього.

Перед тим, як смерть маю прийняти, прошу за╛хисту небесного, вс╕х святих закликаю на пом╕ч ╕ Спасителя свого беру на Страшний суд за правди-вого св╕дка, що т╕льки добра вс╕м душа моя праг-нула. Я багато тут передумав, кожну стор╕ночку ╕ под╕ю свого життя не мав перешкод зважувати та ц╕нити, нав╕ть не заважали ╓дин╕ сус╕ди мо╖, пацюки непосидющ╕ - ц╕ бридк╕ створ╕ння, видава╛лося ╕нколи, за окремих людц╕в благородн╕ш╕..."

Денис мимовол╕ всм╕хнувся при "створ╕ннях благородн╕ших", бо за останн╕ часи двоног╕ ство╛р╕ння таки набили йому оскому. Двер╕ у нього не за-чинялися в╕д ком╕с╕й, зв╕рок ╕ перев╕рок, ╕нспекц╕я ц╕н не втомлювалася шаруд╕ти паперами, аж доки об"╓мист╕ сумки ╕нспектор╕в не ставали пузатими в╕д ковбас та пляшок ╕з багатьма з╕рочками, подат╛кова м╕л╕ц╕я брала т╕льки гот╕вкою, прокуратур╕ у присмерку треба торби в╕двезти було на квартири, ветеринари без вагань називали ц╕ну ╖хн╕х в╕д╛в╕дин та божилися, що в╕дтепер вони заявляться

х╕ба через м╕сяць, а в антимонопольного ком╕тету було монопольне право на "поляну" для високого кер╕вництва, що в глибинку пол╕ську при╖жджало в "Цех страв та ча╖в" душу ╕ т╕ло пот╕шити. Денис зар╕кся бодай шелягом чиюсь долоню позолотити, зате Олегов╕ на те д╕йство щодня майже щастило. Гей-гей, см╕явся беззвучно Денис, т╕льки плеч╕ в╕д того тряслися, то про це знаходив колюч╕ рядки Братковського:

Такий-бо бенкет ма╓ в╕дправлятись:

Юрист╕в, сл╕дчих, судд╕в частувати.

П╕ти п╕д ратуш, певне, болять ноги,

Вина чарчину хоче - не в╕д того*.

Гей-гей, - п╕дтрясав плечима Денис, мов ношу яку поправляв, - розвелося брат╕╖ тепер, що бенке╛тувати готова хоч ц╕лодобово.

"Боронитиме в╕ру та г╕дн╕сть люду цього", - вер-тався було Денис до прочитаного. - Три сотн╕ л╕т, та ще й з гаком спливло, як писано, але от зач╕па╓ чогось, за серце шкряба╓. Бо як ╕ колись, п╕дкуп та криводушшя людське сумл╕ння короблять, у дугу згинають, г╕дн╕сть п╕дборами в землю втоптують...

Денис б╕г рядками перекладу цього листа-спо- в╕д╕ до знайомого, а може, й приятеля доброго, в╕н поступово на св╕т починав дивитися очима Брат-ковського, чи то коли Луцьке братство разом ╕з тридцятьма трьома депутатами року 1679-го на-правляло у Варшаву, до короля з протестом за утиски люду тутешнього, чи коли к╕вш лиха за╛смакувати випало, як у Москв╕ секретарював у по╛* Переклад тут ╕ дал╕ Валер╕я Шевчука сольств╕ Реч╕ Посполито╖ за короля Яна ╤╤ Казими╛ра. Так само г╕рчили рядки то╖ книги з йменням неспод╕ваним - "Св╕т, по частинах розглянутий", а ще суперечки шпарк╕ з гетьманом ╤ваном Мазе╛пою, не допомагала нав╕ть над╕я на побратима, з яким на лав╕ одн╕й у Ки╖вськ╕й колег╕╖ премудрос╛т╕ вчено╖ набиралися, над╕я на Пал╕я Семена...

Заледве переступив сьогодн╕ Олег пор╕г сво╓╖ кон-торки, ╕меновано╖ поштиво, нав╕ть дещо величаво- п╕днесено оф╕сом, як Денис у жалоб╕ опустив оч╕:

- Митниця наша знову голоду╓.

Вже було подумав Олег, що там сталося нечу- ване, якесь голодування протестне, упаси Боже, чи нужда така гибла напала на митник╕в, схуд та змарн╕в тамтешн╕й трудящий люд, аж побачив, як у кореша оч╕ враз зашкварчали - ╖хня машина митний контроль оце мала пройти.

╥хав Олег на митницю з серцем, що др╕бно сми-калося, т╕палося та колотилося, але те тривало не-довго: доки рябий жезл авто╕нспектора описав у пов╕тр╕ коло витончено й елегантно, як у бувалого диригента симфон╕чного оркестру, на очах веле-людно╖, ╕з затамованим подихом публ╕ки, доки той артистичний жезл не спинив машину.

- Ти перший у мене сьогодн╕. Знижка: жени хоч двадцятку.

Зашелест╕в Олег у гаманцев╕.

Через два квартали знову смугастий жезл, т╕ль╛ки тепер зовс╕м ╕нший, суворий такий, наказовий, нав╕ть маршальський жезл йому не р╕вня.

Олег мовчки, наче зац╕пило, подавав докумен╛ти, в╕дчиняв багажника, показував усе, чого ви╛магалося, т╕льки наприк╕нц╕, жодного зауважен╛ня не почувши, на всяк випадок перепитав:

- Можу ╖хати?

- Н╕. В начальника нашого день народження...

Шелест╕в, худнучи, гаманець.

На трас╕, заледве м╕сто поминула машина, спи╛нив ╖╖ ╕нспектор, що вихопився з-за кущ╕в негада╛но, - рад╕сть святечна на лиц╕ його повновидому сяяла, випром╕нювала вус╕б╕ч та вигравала:

- ╤нспектор Петриченко. Ще не сн╕дав.

- Зате мене годували, - буркнув Олег.

- Чую - перегар ще з вчорашнього, - ╕нспектор раптом заметушився. - Приладу з╕ мною зараз нема, але ти он у кульок дмухни.

Олег знехотя дихнув у простягнений пакет це-лофановий, ╕нспектор сторожко шморгнув носом к╕лька раз╕в - не чутно, видавалося, на жаль, того омр╕яного перегару.

- Тяжка в тебе служба, начальнику, - з╕тхнув сп╕вчутливо Олег.

- А ти сам хоч служив?

- Збракували мене. Туберкульозний я.

Немов холодом хто дмухнув на ╕нспекторове

лице, що так паш╕ло ╕ сяяло донедавна, випром╕╛нювало та св╕тилося.

Дивовижна р╕ч, думав по тому Олег, це ж ск╕ль╛ки ╕ржею треба душу точити, аби та душа переста╛ла соромитися, по чуже втратила стид без церемо╛н╕╖ пхатися... А може, й не треба довго, десь ран╕ше поб╕гла тр╕щинка малопом╕тна, ╕ тепер в╕д найлег-шого удару репнула та душа ╕ розкололася.

Та помилявся, напевне, Олег, бо душа в ╕нспек╛тора Петриченка з ╕ншо╖ зовс╕м нагоди потр╕скува╛ла та репнути ладна була: зацькували його в с╕м"╖, затицькали, зовс╕м брати бакшиш на трас╕ вето наклали. Хмурив брови суворо батько:

"Щоби оч╕ тво╖ цього б╕льше не бачили!"

В╕двертатися мусив тепер, як шелест╕ли купю╛рами. А ще батько до знайомого л╕каря нав╕ть во╛див: муркот╕в нерозб╕рливо довго той, молоточком вистукував.

"Запущено все, занехаяно. Кварцом нев╕дклад╛но пекти, прокапати ще антибакшиш, а таблетки ньюхабарон трич╕ на день приймати".

Казав л╕кар, що то або гена якогось мутац╕я, або збудник хворост╕ ходить такий, втрапля╓ у кров - ╕ тод╕ все т╕ло свербить та чешеться не╛милосердно, насамперш, зв╕сно, долон╕. Головне тут, наказував, як в алкогол╕ка, - не з╕рватися. "Двадцять гривень витримав залюбки, стиснув╛ши зуби - сотню, а на п"ятисотц╕ з╕рвався", - лаяв сам себе, згадуючи, Петриченко та докоряв соб╕.

...А вже перед митницею черговий жезл, опи╛савши в╕ртуозно коло, тицьнув у м╕сце, де Олегов╕ стати належало:

- Ви знак "40" , зда╓ться, бачили?

- Умгу.

- То чого ж ╖хали гривень на триста швидше?

- Показуйте радара.

╤нспектори переглянулися: чи то подивовано, чи обурено.

- А ми вже вимкнули. Ви що - нам не в╕рите? - ╕ така неп╕дробна щир╕сть чулася в голос╕, пере-конан╕сть глибинна в ╕стинност╕ власних сл╕в, ╖х крицево╖ правдивост╕; не зустр╕чали дос╕ таких, що посм╕ли б засумн╕ватися в ними сказаному.

- Нема показника - нема бабла, - затявся й соб╕ Олег.

Тяжко хукнувши, взялися було ╕нспектори за роботу: догори дри╜ом поставили все у багажнику, люфт керма перев╕рили, нав╕ть днище нев╕дь-чому простукували - жодного ╜анджу.

- Жени кожному сотню - ╕ пензелюй, - змилос-тивились врешт╕.

Олег мовчки в╕драхував зажадане все др╕бними:

- А тепер сядьте на хвильку в машину.

В╕н уже давно обладнав свою тачку в╕деокаме- рою.

- Вп╕зна╓те себе? - тицьнув пальцем в екран. - В автомат-режим╕ цю милу картинку ╕нтернет пе╛рекинув на м╕й хатн╕й комп"ютер.

╤нспектори, переглянувшись ошелешено, по╛к╕рно зашелест╕ли ще недавно Олеговими купюра╛ми.

- Не п╕де, - крутнув головою Олег, ховаючи сво╖ кошти. - Поверх того з вас кожного, голуба сизо-крилого, ще по п"ятсот.

Щось у цьому св╕т╕ трапилося, роззиралися дов╛круж ╕нспектори, чи зламалося, чи в ╕нший б╕к крутитися-верт╕тися почало... Вони, облегшивши кишен╕, ще довго стояли зац╕пен╕ло обаб╕ч доро╛ги, проводжаючи поглядом дивне авто, стояли не- зрушно, немов стовпи для виставлених ними ж ле╛г╕ону дорожн╕х знак╕в.

Начальник м╕л╕ц╕╖ п╕дполковник Кошлатий в оч╕куванн╕, доки за його наказом привезуть Ори- сю, перечитував рапорти п╕длеглих, час в╕д часу лише похитуючи головою скрушно: недоскона╛лий цей св╕т, якийсь кривобокий.

"Будучи доставленим у в╕дд╕лення м╕л╕ц╕╖, громадянин Карпущенко продовжував хул╕га╛нити ╕ вдарив кап╕тана м╕л╕ц╕╖ Безуглого в стате╛вий орган, причому з останнього злет╕ла шапка".

Ти ба, як розгулявся народ, га╓чку йому давно пора п╕дкрутити, ╕ це п╕д силу лише йому, п╕д-полковников╕ Кошлатому.

"З приводу порваних трус╕в громадянки Ка╛пусти можу допов╕сти наступне. П╕д час обшу╛ку ╖╖, затриману як проститутку, вона з╕рвала з мене погони ╕ засунула соб╕ в труси. Я ╖х зв╕дти вв╕чливо витягнув ╕ до трус╕в нав╕ть не торкав╛ся".

Хм-м, чи не допитати особисто цю громадянку?

"П╕сля обшуку в самогонниц╕ Корчувато╖ я ╕ сержант Кобил╕нський н╕як не могли знайти две╛р╕ виходу. Коли Кобил╕нський втомився ╕ заснув у туалет╕, я т╕ двер╕ знайшов. Але нащо прин╕с ╖х у наше в╕дд╕лення, того не пам"ятаю..."-

Хай перепише шолопай цей рапорт, а то ще в руки перев╕рц╕ як╕й потрапить. Хоча з нашим життям причаститися в смак деколи не зава╛дить.

"Затриманий продавець Крисюк вдарив пенс╕о╛нера Горпиненка шматком м"яса в обличчя, через

що вирвав ╕з рота пенс╕онера глибоко застрягл╕ у м"яс╕ штучн╕ щелепи..."

Сперш, як привезли Орисю, п╕дполковник хот╕в було шул╕кою виголодн╕лою на не╖ накинутися, аби, напуджена, була б╕льш податливою. Але пере╛думав у останню хвилю, розвернув голобл╕:

- Ти того. Хоч ╕ще й першого завдання не ви-конала, я тоб╕ легше дам.

В╕н д╕став ╕з шухляди конверта, вийняв грош╕ з нього ╕ почав в╕драховувати, на пальц╕ попльовую╛чи, хрустк╕ пап╕рц╕.

- Купиш к╕но мен╕ з секс-картинками - чи за-пишуть на робот╕ в тебе нехай. Таке мен╕ треба, щоб аж у нос╕ крутило - не т╕льки ж вам, молодим, хочеться д╕ла цього.

Орися зачудовано дивилася на товст╕ коротк╕ пальц╕, як╕ вправно, мов картярську колоду, тасу╛вали грош╕, й думала, що значити все це ма╓, чому саме ╖й випала така честь, як собац╕ у ярмарок: або всюди ганяють, або хазя╖н до воза прив"яже. Чи то сповна прив"язати до власного воза Баксов╕ не вда╛лося, чи просто забули на якийсь час про не╖ - ╕ за╛раз оце згадали, нове западло на когось готують та ╖╖ руками думають жар загр╕бати? ╥й так треба в чуже встрявати ╕грище, як в╕шати гусц╕ хомута на шию.

- Чого шпуньки витр╕щила? - не стримався ╕ таки гаркнув п╕дполковник, аж у грудях у нього громи зарокот╕ли, перекочуватися стали та бубна╛ми глухими озиватися. - Не почула? Сказати, аби вуха помили?

- Чого ви до мене причепилися, чи соб╕ ╕нших л╕ньки знайти? - в Орис╕ з того пересохло у горл╕, й

вона швидше прошамкала, як бабуся, н╕ж вимови╛ла.

- Проти матер╕ провадження знову в╕дкрите... А вона драпонути було надумалася. Марне, на кордо╛н╕ району наряд м╕л╕цейський посилили, бо ж он у сус╕дн╕й держав╕ ящур серед худоби, а ще афри-канська чума, кажуть, ходить.

На якусь мить тиша було запала, х╕ба авто в╕д╛д╕лку сиреною знехотя згавкнуло.

- Бери... На один раз тво╖х хазя╖в тепер╕шн╕х, перекажеш, ДА╤ менше зупинить, - до Орис╕ п╕д╛сунув грош╕ начальник.

Вона бачила, що грошей на ф╕льм забагато, тож ╖й замануху, певно, в такий спос╕б дають, душу ╖╖ на пап╕рц╕ пом╕няти хочуть. Т╕ грош╕ м╕ж ними були для Орис╕ порогом, який переступити н╕як не зважувалася, за ними якесь западло прича╖лося - нило нутро. Вона почувалася так, як у дитинств╕ далекому, коли з бабусею на болото по журавлину п╕шла. В трясовину тод╕ втрапила якось неспод╕╛вано, х╕ба на десяток крок╕в в╕д бабус╕ в╕дбившись, топилася в баговинн╕ раптово ╕ нев╕дворотно, хоч вибратися силкувалась пан╕чно; але як т╕льки одну ногу, смикнувши, з трясовини витягувала, то друга вгрузала ще глибше. ╤ збулькувала гр╕зно трясовина, потривожене нутро ╖╖ вурчало роздра╛товано, засиджених я╓ць запахом дихаючи, готове вже затягнути в смердючу безв╕сть, у чорн╕шу чор╛но╖ неск╕нченну тем╕нь...

Сперш Апол╕нар╕й шпигувати змусив ╖╖, а тепер чогось б╕льшого хочуть, ╕ ма╓ вона для себе виби╛рати: чи п╕д муки нов╕ мат╕р п╕дставити, чи зла, не

знаного ще й невп╕знаного, тим людям завдати, в яких прихисток та хл╕ба шматок знайшла.

Хоча в чому твоя вина, - наб╕гла Орис╕ раптова думка, ╖╖ просто передати ц╕ грош╕ просять, що тут поганого, тим паче, не виконати прохання - на-кликати немалу б╕ду на близьку людину...

- Береш? - низонув запитанням р╕зко началь╛ник ╕ ще ближче посунув грош╕.

Вона висмикнула було тр╕шки, х╕ба на чверть, одну ногу з трясовини, як друга вже по кол╕но вгрузла.

- В╕зьму, - видихнула врешт╕.

Олег глипнув на пос╕р╕ле, мов цементним пилом присипане обличчя Дениса, зизом глипнув якось, наче свекруха на нев╕стку небажану ╕ нелюбу, що вперше переступила оце свекрушин пор╕г:

- В╕длежався б ти п╕сля авар╕╖. На опенька су-шеного схожий.

- То, зда╓ться, вноч╕ вс╕ коти бур╕, а корови с╕р╕... Тоб╕ теж в╕дпочинок не шкодитиме - в остан╛н╕ часи щастя в кашу сипалося обом.

- Говори до не╖, а в не╖ макове╖.

Денис не зразу знайшовся на слово, в його без вини винуват╕й душ╕ воно заникалося десь у най- темн╕ший зап╕чок та прича╖лося нишком, доки врешт╕ озиватися почало:

- У психушку з таким життям, певне, пора. Вечорами читаю, аби в╕дмерзнути, от╕ при ремонт╕ знайден╕ документи - ╕ сам соб╕ чудуюся. Я наче десь там, у тому стол╕тт╕, хоч без машини часу, ╕ р╕вно ж тим переймаюся, чим Братковський, ╕ р╕в╛но ж наст╕льки.

Олег згори вниз зиркнув на кореша, зиркнув ╕с-тинно зверхньо, як старшокласник на нетямущого першачка:

- Про м╕сце авар╕╖ ще варту╓ пом╕зкувати. Мову веду про природну загадку-аномал╕ю, а не психуш╛ку. Штука не лише в тому, що дорогу через закинуте кладовище повели, хоча що ми у цьому тямимо, там м╕сцина точн╕с╕нько така сама, що Кайлас у Тибе- тах, яка д╕йсний час дивовижно зм╕ню╓ та в минуле верта╓, - х╕ба що тут довол╕ зменшена коп╕я.

Балакай, балакай, з того вухо не заболить, - пи╛сано було на лиц╕ в Дениса досить кал╕граф╕чними буквами; в╕н приготувався вкотре вислухати доко╛ри кореша, що дарма в╕н колись пропустив лекц╕ю знаменитого ф╕зика М╕ч╕о Кайку про г╕перпрос- т╕р. Якби трохи ╕нший був настр╕й у Дениса, в╕н залюбки перекривив би напарника, як той циту╓ професора, розмахуючи руками, мов старий по╛рожн╕й в╕тряк крилами: "Уяв╕ть, що ви могли б проходити кр╕зь ст╕ни... Уяв╕ть, що ви могли б за бажанням зникати й з"являтися знову, пересува╛тися в минуле й майбутн╓. Щоб потрапити в дале╛к╕ кра╖ни, вам не треба було б лет╕ти л╕таком - ви просто зникали й з"являлися б там, де захот╕ли. Звичайно ж, це понад силу будь-як╕й тривим╕рн╕й ╕стот╕". Ц╕ шален╕, неймов╕рно╖ см╕ливост╕ прогно╛зи Денис ще сприймав, як брав на в╕ру також не раз цитоване Олегом ╕з М╕ч╕о Кайку:

"Я квантовий ф╕зик. Щодня я воюю з р╕вняння╛ми, що керують субатомними частинками, з яких створений Усесв╕т. Св╕т, в якому я живу, - це всес╛в╕т з одинадцятивим╕рним г╕перпростором, чорни╛ми д╕рами ╕ проходами в мультивсесв╕т..."

Денисов╕ видавалося, що не суперечить це В╕р╕, бо ще в древн╕й молитв╕ за пок╕йних людина ╕нту╖╛тивно в╕дчувала ╕снування простор╕в ╕нших, коли зверталася до Всевишнього, аби оселив В╕н душ╕ в м╕сц╕ чистому, м╕сц╕ св╕тлому, де праведн╕ спочива╛ють.

А ще Олег до ладу й не до ладу, доречно й не дуже полюбляв цитувати Альберта Ейнштейна: "Я хочу знати, як Бог сотворив цей св╕т. Я хочу знати Його

думки, решта - детал╕". Для Дениса тут бачився перес╕л, то було гординею звичайн╕с╕нько╖ люди╛ни, хоча й в╕руючо╖ в душ╕, яка наукою силу╓ться п╕дм╕нити те, що винятково належить В╕р╕.

Вр╕вноважений завше, нав╕ть вайлуватий Олег, певне, таки меланхол╕к, як заходила мова про г╕- перпрост╕р, то небавом його немов хто п╕дм╕няв: оч╕ гор╕ли незмигними св╕тлофорами, дос╕ поважн╕ рухи раптом ставали рвучкими, мов людин╕, наче комп"ютеров╕, зовс╕м ╕ншу програму ╕нсталювали. Врешт╕ д╕став в╕н Дениса балачками на улюблену тему, ╕ той мусив оберемок л╕тератури перечитати: в╕д наукових статей про одинадцять вим╕р╕в прос╛тору до химерних опов╕дей про прибульця з май╛бутнього Леонардо да В╕нч╕, що втрапив у авар╕ю на машин╕ часу ╕ тепер уже дума╓, сучасн╕стю до оскоми нат╕шившись, як би вибратися йому на╛зад, тож збудувати пробу╓ гел╕коптера ╕ п╕двод╛ного човна, аналог акваланга ╕ планера, мр╕╓ танк сконструювати та ще малю╓ зашифрован╕ ген╕аль╛н╕ картини...

Одного разу Денис, вершк╕в ╕з прочитаного на-хапавшись, спробував кореша загнати у кут:

- Якщо я матиму часу машину, помандрую в минуле ╕ вб"ю ненароком свого д╕дуся, то й тата не буде, а отже, ╕ мене також. Але якщо мене не буде, то д╕да н╕як не вб"ю. Н╕сен╕тниця, парадокс: якщо я вб"ю д╕дуся, то я не вб"ю його.

Лог╕чний цей жарт, дещо жорсткий ╕ жорсто╛кий, Дениса не зач╕пав, бо н╕ д╕дуся, н╕ тата в╕н не м╕г нав╕ть на оч╕ звести. Натом╕сть за д╕да ╕ бать╛ка Денисов╕ та однокласникам служила "класна дама" - в╕чно п"яний ф╕зрук П╕стон. Ф╕зруку ц╕ шмаркач╕ ╕нтернатськ╕ заважали сповна жити в сво╓му кайфовому всесв╕т╕ - П╕стоном дражнили за це словечко улюблене, яким нагороджував чи не кожного ╕нтернатського хлопчака.

Жорсткий парадокс н╕трохи тод╕ не збентежив Олега: в╕н, не замислюючись та видимо запишав╛шись собою, в╕дкинув знехотя:

- Парадокса н╕якого не буде, якщо, мандруючи часом, потрапимо в паралельн╕ св╕ти.

╤ нехай, думалося Денисов╕, подорожуй соб╕, чолов╕че, вс╕ма одинадцятьма тими вим╕рами г╕- перпростору, про як╕ модерна книжка балака╓, ╓ де розгулятися в тих одинадцяти... Самому йому так багато не треба, йому бодай один, та над╕йний, де прихисток ╓ в╕д паскуди державного, в╕д ╕нспек╛тора чи пол╕цая, що через день витрясають душу та вивертають ╖╖, немов уже потерту та приношену рукавицю. Ти б знайшов мен╕, казав якось Олего╛в╕, вим╕р простору отакий затишний, н╕рку тиху й безпечну часу. Там, зрештою, Бакса нема╓, а якщо ╕ зустр╕неться схожа ╕стота, то зам╕сть заздрост╕ та злоби зелено╖ в грудях у не╖ грудочка милосердя.

Зараз же, як згадав Денис про психушку, а ще пот╕м дременути нам╕рився у котрийсь ╕з всесв╕т╕в, Олег ╕з непохитною тверд╕стю вир╕к:

- ╤ не в психушку, ╕ не в паралельн╕ св╕ти. Марш у в╕дпустку - ╕ вс╕ пир╕жки.

Орися подавала грош╕ Денисов╕ якось так, як колись у бабус╕, аби не розхлюпати, вставляла борщ у п╕ч на рогачах - обачно ╕ з легким тремт╕н╛ням рук.

- Мента старшого бабки... Казав секс-ф╕льм йому продати, такого, щоб аж у нос╕ крутило.

Ц╕каво, не приховалося в╕д Дениса те легке тремт╕ння Орисиних пальц╕в, чи працю╓ вона лише на Бакса, чи на мент╕в, чи на обох одно╛часно - в╕н на стукач╕в дивився з такою самою холодною байдуж╕стю, як на гус╕нь, що на яблу╛н╕ повза╓ он там за в╕кном, - ╓ в природ╕ таке створ╕ння, та й год╕. Денис знав, що в кожному колектив╕ цього добра через раз, тож марн╕ рухи позбутися ╖х - проженеш одного п╕д пристойним виглядом, як двох на м╕сце його завербують або пришлють. ╤ в╕н не ч╕пав здеб╕льшого ╖х, бо то однаково, що болячку задавнену чухати - черво╛н╕тиме т╕ло надерте куди ширше ╕ б╕льше та чу╛хатиметься ще нестерпн╕ше. Траплялося йому також, що виженеш стукача тихого, який сусли-ком смиренним у н╕рц╕ соб╕ сидить здеб╕льшого ╕ х╕ба зр╕дка посвисту╓, а натом╕сть нового вельми спритного наживеш, що свист╕тиме ц╕лоденно, до того ж прибр╕хуватиме.

Ще в╕н нам╕рився поглядом випробувати Ори- сю, пильно, як заправський г╕пнотизер, у в╕ч╕ ╖й дивлячись: у давн╕ дитяч╕ л╕та хитрюга-вихова- телька переконувала Дениса, що в очах у людини все написано, треба вм╕ти лишень читати, правду

каже вона чи бреше. Та в погляд╕ ╖╖, незмигному ╕ прохолодному, н╕чого не вичитав; видалося х╕ба ╓дине - в╕дчеп╕ться в╕д мене вс╕ заразом.

- Скупуватий мент став, в╕двалити щедр╕ше м╕г би, - всм╕хнувся Денис, як простягала грош╕ Ори╛ся. - А хвалився ж ото...

М╕стечко недавно враз облет╕ла розмова, у прав-дивост╕ яко╖ божилися очевидц╕. Випивало якось начальство гуртом, ╕ начальник м╕л╕ц╕╖ похва╛ливсь перед товариством:

"У мене ст╕льки долар╕в, що можу купити це м╕сто".

"Так я тоб╕ й продам", - розсердився на те Бакс.

Денис простягнув було руку принесен╕ грош╕ Орисею назад в╕дкинути, як за дверима шарварок вчинився ╕ роздратований голос Олега розгн╕ва╛ним бультер"╓ром хрип╕в:

- Ну й що, як м╕льтон, документи!

Денис знову на обличчя Орис╕ глипнув, та ново╛го не прочитав, х╕ба змигнув там переляк.

- Н╕-╕-╕! - вереснула в останню мить Орися, як гост╕ були вже на пороз╕, спохватившись у ту хвильку, в яку прийшов здогад на м╕л╕ц╕йну за╛гадку - грош╕ мали потрапити в руки Денисов╕. З вправн╕стю виголодн╕ло╖ к╕шки вона дотягнулася, цапнула ╕ затисла у жмен╕ т╕ пап╕рц╕.

Рвучко в╕дчинилися двер╕, й перший ╕з м╕л╕ц╕- янт╕в завис над столом. Оч╕ його св╕тилися азартом мисливця, що ось-ось у погон╕ здобич наздожене, вони к╕лька раз╕в по черз╕ переб╕гали то на Дениса, то на затисле в Орисин╕м кулац╕; т╕ оч╕ як засв╕ти╛лись раптово було, так ╕ погасли:

- Посп╕ши-и-ли... - вихопилося розчароване. Те розчарування було не лише власною невдачею, розтягнуте слово, видавалося, ширилося на все до-вкола, на люд, на погоду за в╕кном ╕ нав╕ть на день цей у тижн╕.

- Фальшив╕ грош╕ й д╕ла так╕ сам╕, - подоба криво╖ усм╕шки змайнула Денисовим лицем, ╕ не зрозум╕ти було, чи то усм╕шка така г╕ркувата, чи просто скривило в╕д споглядання на цих гостей. - Аби пальц╕ мо╖ на них лишилися - фокус старий як св╕т... Креативу браку╓, панове.

М╕л╕ц╕янти, що заявилися неждано-негадано, мов ╕з в╕ртуального простору вихопилися, так само й зав╕ялися.

- Я н-не хот╕ла, - мучила Орися неслухняного язика, який повертатися та перегинатися вперто не мав бажання, а як усе-таки повернути вдало╛ся, то з натугою, мов за╕ржав╕лого. - Я зрозум╕ла в╕дразу, що тут западло, але не втямила, де ж воно саме...

- Бува╓. ╤д╕ть, - йому складно зараз було ще на якесь слово знайтися, тож взявся заклопотано ╕ глибокодумно, ковтаючи мимов╕льну образу, гор╛тати телефонного дов╕дника.

Денис в╕днедавна, повертаючись додому, с╕дав щоразу за переклад листа Братковського, в╕н втя-гувався у читання, як пияк непом╕тно ╕ безповорот╛но в полон зманливого з╕лля, видивлявся пильно перипет╕╖ та повороти чужо╖ й далеко╖ в час╕ дол╕.

"Я, порох, поп╕л Творця мого, святе Небо беру за правдивого св╕дка, що не для жодних бунт╕в, про що Творець сам в╕да╓, що ╖х не було в мо╓му серц╕ й лише для ревност╕ Бога мого, для чест╕ Православ"я святого смерть прийняти мушу..."

Денис читав ц╕ рядки, ╕ йому насправд╕ було ц╕-каво, чи ж "не для жодних бунт╕в" ╕шов на смер-тельний ризик цей чолов╕к - ╕нколи в смерт╕ лу╛кавства б╕льше, н╕ж у звивистих ╕ покручених, заплутаних та зашмотаних стежинах життя... Мчали г╕нц╕ долами й горами в ус╕ к╕нц╕ Реч╕ Пос╛полито╖, везли вони ун╕версал короля Августа ╤╤ - в╕д досв╕тку до смеркання гнали вершники коней, даючи короткий спочинок х╕ба лиш на н╕ч чи вже як п╕д╕б"╓ться яка тварина. Король скликав сейм примирення, сейм, на якому мали б означити в╕хи його правл╕ння. Ун╕версал той наказував шляхт╕ обрати серед сво╖х депутат╕в та дати ╖м настанови й ╕нструкц╕╖.

См╕шки та пересм╕шки котилися по держав╕ не менш прудко, ан╕ж мчали ускач корол╕вськ╕ г╕нц╕, що новий володар корону здобув гранд╕озним п╕д╛купом, - тим мало переймався Братковський, х╕ба

всм╕хнеться було кра╓м вуст, як до д╕йсних под╕й хто додасть небилицю кумедну. Нове ситце на к╕╛лочку висить, пам"ятав Данило, тож можна ╕ тре╛ба використати момент. Бо ж ст╕льки гнилого дов╛круж, продажност╕ й пиятики, посади, найвищ╕ при т╕м числ╕, за гр╕ш купляють або угощення... В╕н в оч╕ см╕явся в книз╕ сво╖й, в╕н знущався в╕двер╛то з лизоблюд╕в та ╖м под╕бних. Та чи може книга одна вивихнуте сусп╕льство на м╕сце вправити? Ось у "Депутатськ╕й елекц╕╖" Братковський пише:

Ш╕сть мис до того, ш╕стдесят п╕вмиск╕в,

Сто фляш ╕ безл╕ч виставлять келишк╕в.

Лий, влий, чолом бий перед кожним братом,

Як хочеш бути паном депутатом.

╤ поки ц╕ гн╕йники не взялися у сил╕, доки ще р╕зати не потребують ножем, а л╕куванню п╕д╛датися здатн╕, посп╕шати належить. ╤ Данило, з таким самим православним шляхтичем Рем╕г╕- яном Суриним, що стольником житомирським служив, мали знайти розум╕ння в православно╖ шляхти у Ки╖вському ╕ Волинському во╓вод╛ствах.

"Ми наст╕йно вимага╓мо в╕д сейму через сво╖х депутат╕в, - не втомлювалися повторювати, - гарант╕╖ для православного люду. ╤ нехай нас менш╕сть, та посланц╕ наш╕ р╕вних прав пови╛нн╕ добитися - ╕накше кров не спинити пот╕м..."

На душ╕ у Братковського розвиднялося, як по╛чав в╕н об"╖зд шляхтич╕в, що депутатами могли ╖х обрати: викинь сумн╕ви геть, бо ти вже цин╕ком

став, картав Данило себе, ти в людин╕ знев╕рився, а то гр╕х неабиякий.

"Ми ще не забули св╕тло╖ пам"ят╕ Казимира Бе- невського", - чув Братковський в одному пом╕ст╕, й не треба було йому щось тут перепитувати ╕ уточ╛нювати, ╕м"я саме говорило за себе.

"Православн╕ теж християни", - заспокоювали Братковського в ╕ншого депутата. Тр╕шки р╕зало вухо йому оте "теж", але як не можеш жити так, як подоба╓ться, то хай подоба╓ться, як живеш.

Марно було рахувати, ск╕льки верст в╕дм╕ряв Данило ╕ за погоди, ╕ як мжичка впл╕талася чи пе-р╕щив дощ - то минуще ╕ не варте уваги, гадалося, он у Ремг╕яна Сурина за плечима не менше дор╕г.

Багато раз╕в Стир ╕ Горинь скресали, ╕ в бага╛тенько весен пов╕нню розливались вони розлогою, що й оком не об╕йняти, доки Братковський завер╛шив книгу свою ╕ здав у Крак╕в у друкарню. Кож╛ний рядок там наче пальчиками перебирав та на зуб задумливо пробував - коли ж писали ╕нструк╛ц╕ю для посл╕в на сейм, то до не╖ Данило ставав ще приск╕плив╕шим.

В╕н подумки небо просив, аби воно дарувало йому те Слово, що упокорить гоноров╕, марнотою припорошен╕, мов пилюгою придорожньою, серця на сейм╕, бо вс╕╓ю природою сво╓ю, душею ╕ т╕лом, противився бунту. "Не убий!" - те неголосно ска╛зане на гор╕ Блаженств, неподал╕к моря Гал╕лей- ського, перекочувалося через гори ╕ видолинки так само легко, як ╕ через стол╕ття; те слово долало пус╛тел╕ кр╕зь передзв╕н сухих черствих п╕ск╕в, мало силу воно пробитися ╕ в найгуст╕ш╕ хащ╕; шкода лишень, що сильн╕ св╕ту сього, врозум╕вши добре, лукавий ╕нколи вигляд робили: даруйте, мовляв, недочули. Н╕, гортав думки, наче книгу, Братков- ський, в╕н ма╓ зробити усе, аби в ту ж мить затоп╛тати, зародиться ледве, найм╕зерн╕шу ╕скру бунту.

Врешт╕ лишилося т╕льки терпцю набратися, ви-глядаючи з того виднокраю, де сонце заходить, а чи не скачуть г╕нц╕, чи не вертаються ще посли сеймов╕? ╤ що вони привезуть: р╕вн╕сть людську, як р╕вна кожна душа перед Всевишн╕м, чи знову словесну полову, зневагу та упосл╕дження люду цього?

Журився знайомому л╕карю батько авто╕нспек╛тора Петриченка:

- Не помогли тво╖ л╕ки синов╕, хоч по припису все робилося. Дал╕ на трас╕ грош╕ з люду витру╛шу╓, х╕ба в╕дверта╓ться сором"язливо, коли бере.

Сивий л╕кар ╕ соб╕ зажурився.

- Б╕да в нього г╕рша, ан╕ж я гадав. То не бацила, щось глибше, у генах, мабуть...

Не в╕дставав в╕д товариша батько:

- Поможи, Христа ради, порятуй цю пропащу душу.

Крутнув сивою шевелюрою л╕кар, плечима зни╛зав:

- Безпорадний я тут. На генному р╕вн╕ шукати треба, десь в ╕нститут╕ столичному, а тут же зви-чайн╕с╕нька райл╕карня.

╤ л╕кар узявся, розмахуючи перед батьком ру╛ками, наче диригував невидимим, довол╕ нез╕гра- ним оркестром ╕з початк╕вц╕в, занудно пояснюва╛ти, якою бува╓ терап╕я того схибленого гена: одна просто виправля╓ пошкодження, а ще ╕нша те ви╛правлення переда╓ нав╕ть нащадкам. В╕д прему╛дрост╕ приятеля в батька аж спина холод╕ла - в╕н пан╕чно, ск╕льки пам"ят╕ мав, взявся перебирати сво╖х прад╕д╕в, а чи не було серед них пол╕ц╕янт╕в, крий Боже, чи податк╕вц╕в.

- Здоровий, правильний ген, - оч╕ в л╕каря, звично стриманого, засв╕тилися раптом галоген╛ними лампами в присмерку, бо полюбляв-таки

в╕н побалакати про майбуття медицини. - Той ген умудрилися вмонтувати у в╕рус, нешк╕дливий, зв╕сно, ╕ пац╕╓нтов╕ вводити. Аби орган╕зм т╕льки добрий ген не сплутав з╕ шк╕дливим та не копнув його часом...

- Ти товариш мен╕ чи н╕? - злився батько ╕ в оч╕ благально л╕карю зазирав. - Он в╕д раку у вас х╕м╕отерап╕я людей ряту╓, а то...

Л╕кар так само плечима знизував, мов мураха яка п╕д сорочку втрапила, ╕ вибавити ╖╖ в╕н н╕як не м╕г.

- Згадай, чи коли тебе так я присьма просив, - нив безугавно засмучений батько.

- Дай мен╕ спок╕й, - спересердя л╕кар пирскнув було. - Спробую ще, але без об╕цянки будь-яко╖.

Кожен день тепер батьков╕ видавався тижнем, а н╕ч полярн╕й р╕внялася. Тим часом знайом╕ про нов╕ синов╕ опов╕дали труди.

Спиня╓ в╕н чергове авто, ╕ вод╕й спантеличено перепиту╓:

- Яке перевищення? Та я ледве пл╕вся!

- Ти ще скажеш, що на м╕сц╕ стояв.

- А що, ╕нспекторе, х╕ба н╕? Майже стояв.

- Стояв так стояв. А знак он "Стоянка забороне╛на" для кого?

Щоправда, н╕ разу син не порушив суворого батьк╕вського наказу про хабар: "Щоби оч╕ тво╖ не-подобства цього не бачили!"

От спиня╓ в╕н чергове авто ╕ почина╓ балачку звичну:

- Документи на машину ╓?

Вод╕й:

- Ось вони.

- Страховка, аптечка та вогнегасник?

- ╢.

- Молодчина. Все в тебе в порядочку. З нагоди ц╕╓╖ та ще з приводу свята вчорашнього давай по 100 грам╕в перекинемо!

Отетер╕лий вод╕й в╕дн╕кувався було:

- Та що ви! Мене оштрафу╓те тут же.

- За кого ти мене вважа╓ш? Ану держи кели╛шок!

Випили ╕ по третьому келишку - за любов.

Вод╕й в╕д"╖хав, а син за рац╕ю взявся, з сус╕дн╕м постом ДА╤ балака╓:

- Трет╕й, трет╕й! Я - сьомий. Там я тоб╕ триста гривень заборгував. Так от, хвилин через десять б╕ля тебе про╖де жовтий "Жигуль" - вод╕й у ньому п"яний у дим.

Терпцю набравшись, батько довгенько виглядав свого приятеля-л╕каря, опасаючись, що прийде той ╕ руками безпом╕чно розведе:

"Не зум╕в, вибачай мен╕, друже..."

Але врешт╕ п╕д веч╕р якось приятель придибав ╕ на ст╕л поклав конвалюту якогось дивного, жовту╛ватого тр╕шки, з р╕зким запахом порошка.

- А часом... не зашкодить? - завагався батько було, принюхуючись до конвалюти обачно.

- На соб╕ спробував, - похопився хвалитися л╕╛кар. - Ще й котов╕ сво╓му в корм додав.

╤ под╕лився по хвил╕, мов пота╓мним особливим яким:

- Так к╕т в╕д м"яса в╕дмовився, а через годину, дивлюся, на газон╕ траву жу╓...

К╕лька тижн╕в чутки неймов╕рн╕ райценром, нав╕ть районом ус╕м, до околиць сам╕с╕ньких, вперто ходили: найлют╕ший авто╕нспектор брати бакшиш чомусь перестав.

Стукач╕ донесли неймов╕рне небавом у райв╕д╛д╕л.

В╕д почутого п╕дполковник Кошлатий аж здригнувся, ╕ медал╕ у нього на грудях ланцю╛гом забряжчали, масивним таким, яким пса прив"язують.

Новину допов╕в переляканий заступник: в╕н здавався Кошлатому переляканим змалку, бо в дитинств╕ марс╕ян вельми лякався, а зараз па╛н╕чно боявся начальства, простуди, нещасливо╛го зб╕гу цифр та хвороб в╕д любовних зв"язк╕в випадкових - тож п╕дполковник сперш не пе╛рейнявся було, т╕льки поступово, шматочками якось, осилив урешт╕ загрозу, що вкинула його в дриг╕ть.

- Надзвичайна под╕я у нас, - допов╕дав заступ╛ник. - Нев╕дома хвороба вразила авто╕нспектора Петриченка. При тому б╕да прогресу╓. Сперш в╕д-вертався в╕н, як брав на трас╕, а тепер ╕ зовс╕м бра╛ти в╕дмовився.

За довг╕ десятил╕ття бездоганно╖ служби вухам п╕дполковника вперше дивовиж таку випало чути.

- П╕д ос╕нь р╕зна пом╕ж люду пошесть гуля╓, - замислено мовив Кошлатий - якось ╕ не до заступ╛ника, ╕ не до когось ╕ншого, х╕ба до в╕кна. - Темпе╛ратуру м╕ряли? Цукор у кров╕? На рентген водили?

- Усе зроблено, як ви кажете, - каблуками клацнувши, ще р╕вн╕ше виструнчився заступник.

- А може, в╕н вар"ята гра╓? З╕рочку на погони позачергову приманю╓? Або знак "Стоп" персо-нальний хоче? Чи перевтомився - то ж нелегкий труд на сонц╕ та в╕тр╕ отак круглор╕чно палицею махати...

- Санатор╕й у Ялт╕ дв╕ч╕ марно пропонували.

- Ану сюди його клич, - в п╕дполковника, коли злився, волосся на потилиц╕ чомусь електризува╛лося та дибки ставало, наче гавкнути на когось збирався.

- В╕н у приймальн╕ у вас, - з готовн╕стю широко прочинив заступник масивн╕ двер╕ й пальцем по╛манив авто╕нспектора.

П╕дполковник несп╕шно до викликаного п╕д╕й╛шов, з виразом сп╕вчуття глибокого на лиц╕ посто╛яв якусь хвильку та в оч╕ йому мило заглянув:

- А що, синок, хвор╕сть якась причепилася?

В╕д того "синка" в ╕нспектора др╕бно кол╕на

тремт╕ти взялися, бо дос╕ вище "опудала" рангом не вдавалося ще п╕д╕йматись.

- Я здоровий, товаришу п╕дполковник!

- Це ще поба-ачимо, - розтягував слово, наче гу-мове, начальник. - А то правда, що тепер у шофе╛р╕в не береш?

- Правда, товаришу п╕дполковник.

- А чим же ти мен╕ данину щом╕сячну ниньки платитимеш? Плата "нагору" не зменшиться, що в мене на одного придурка поб╕льшало.

- ╤з зарплати, товаришу п╕дполковник.

Кошлатий так само несп╕шно вернувся до сто╛лу, черконув к╕лька сл╕в ╕ записочку пом╕чников╕ тицьнув - той хутенько подався кудись.

Побалакав по-батьк╕вськи ще тр╕шки началь╛ник з ╕нспектором.

- У тебе все гаразд ╕з розумовими зд╕бностя╛ми? - врешт╕ перепитав.

- Я стурбований ╕нколи ними...Все, що ви ка╛жете, мен╕ видавалось розумним.

Дебел╕ сан╕тари в б╕лих халатах, що без стуку вв╕рвалися в каб╕нет, вправно скрутили руки ╕н-спектору ╕ потягли до "швидко╖", що психл╕карн╕ тутешн╕й, головн╕й на к╕лька район╕в, належала.

У чорн╕й вороняч╕й ун╕форм╕ та чорних масках, т╕льки б╕лки очей зблимували кр╕зь прор╕з╕ в них, озбро╓н╕ люди стр╕мко вв╕рвалися в склад: хрясну╛ли ╕ впали в╕д удару дужо╖ ноги зачинен╕ на об╕дню перерву двер╕.

- На п╕длогу! - прохрип╕в до отетер╕лих прац╕в-ник╕в перший, певне, старший ╕з прибулих.

Решта завчено, як на показових навчаннях, мет-нулася до стол╕в та комп"ютер╕в, жужмом у м╕шки скидала накладн╕ та ╕нше под╕бне добро, вигр╕бала ╕ витрушувала все ╕з шухляд; пурхала, розл╕тала╛ся вус╕б╕ч та встеляла п╕длогу паперова хурделиця. Нев╕дь-зв╕дки взялися вантаж╕вки, ╕ ящики з това╛ром почали жбурляти у кузови автомашин - якась особлива вт╕ха св╕тилась на лицях прибулих: бо то вони п╕дносяться над перес╕чним людом, дуж╕ та вправн╕, з тугими б╕цепсами ╕ волячими шиями; вони готов╕ п╕ти, куди буде велено, ламати безкар╛но, як оц╕ складськ╕ двер╕, усе на сво╓му шляху; ╖м судилося в цьому житт╕ бути господарями, а вс╕ ╕нш╕ нехай, як оц╕, що перед ними, розпласта╛ються на п╕длоз╕; почуття зверхност╕ сво╓╖ вони не встидаються, бо т╕льки ╖м дозволено за наказом, не розбираючи вельми, лупцювати правих ╕ л╕вих, винуватих ╕ праведних - ╕ ╖м це життя до шмиги.

Орися, ще як т╕льки гукнули падати ╖м на п╕д╛логу, встигла схопити б╕ля комп"ютера синенький загальний зошит та соб╕ п╕д кофтину тихенько тицьнути. То був особливий зошит, де писалася мовчазними цифрами щоденна пов╕сть, кому й

ск╕льки давалося: яка торба належала неймов╕р╛но набридливим захисникам споживач╕в, а яка м╕л╕ц╕╖, що по данину ходила, як д╕ти у школу, що давалося нахабн╕й та безцеремонн╕й ветери╛нарн╕й служб╕, а що лишалося менш страшн╕й ╕нспекц╕╖ ц╕н... Власне, чхати було Орис╕ на вс╕ т╕ д╕ла, непри╓мност╕ на завскладом та вище на╛чальство чекали б, ╕ нехай би зав╕дувачц╕, ц╕й курц╕ обскубан╕й, що ч╕пля╓ться до не╖ щоденно, хай би дещиця ще перепала, от т╕льки директора тр╕шки шкода, бо собак ус╕х на шию пов╕сять на╛певне йому.

Найближча маска було щось заприм╕тила, на-гнулася над Орисею та лапнула ту кофтину, але вереск у в╕дпов╕дь чимось нагадував циркулярку, коли пилку якраз заклинило.

- Облиш, - скривився старший ╕з м╕л╕ц╕янт╕в. - Тут без не╖ компромату м╕шок.

На так╕й вистав╕ Денис, що притьма у склад приб╕г, дос╕ ще не бував.

- Хто тут... головн╕ший у цирку?

- Ось постанова про крим╕нальне проваджен╛ня, - буркнув пр╕звище нерозб╕рливо отой стар╛ший. - Це мо╓ майорське посв╕дчення. А це дору╛чення сл╕дчого судд╕. Починаймо опис складати.

Денис т╕льки кл╕пав пов╕ками, проводжаючи поглядом зац╕пен╕лим кожен ящик, що, як пере╛л╕тна птаха у вир╕й, ширяв у пов╕тр╕: "Половин╕ товару гаплик"...

- Хтось мен╕ бодай муркне, якого д╕дька госпо-дарю╓те тут?

- Арештували баригу, що продавав ваш товар

без документ╕в. Перев╕рили - весь товар контра-бандний. Крапка.

Денис, мружачи пов╕ки, вчитувався в докумен╛ти майора, а оск╕льки без звичних окуляр╕в був, то п╕дносив пап╕р до очей, мов щось там мав конче ви-нюхати.

Власне, винюхувати та здогади лаштувати в╕н потреби не мав: к╕лька дн╕в тому знову викликав його сл╕дчий.

- Ну?! - зовс╕м як Баксютенко гикнув, силячись якомога загрозлив╕ше.

- Не запряг. ╤ поганяти не будеш, - у тон в╕дка-зував, в╕дчуваючи, як на потилиц╕ шк╕ра раптово стягу╓ться.

- Я там минулого разу дещо тоб╕ казав. Наду╛мав?

- А якщо я тебе також пишу?

- Ти, амбал для в╕дмазки, перев╕зник краденого ╕ сп╕вучасник браконь╓рський... - задихався з обу╛рення сл╕дчий, ╕ кадик його взад-уперед заходив, як затвор караб╕на. - Тоб╕ рок╕в с╕м тепер св╕тить, вертухай за тобою вже оч╕ вигляд╕в.

- Невинуватому сол╕ насиплеш.

- За м╕тлою сво╓ю сл╕дкуй, розщебетався! Ла╛бать Шопена по тоб╕ будуть - на похоронах тво╖х скоро, - сл╕дчий не стримався, встав ╕ спересер╛дя книжкою, що тримав у руках, з виляском по столу бахнув: - Нав╕ть роги ламати не зможеш, утекти св╕т за оч╕. Зак╕нчу╓мо базар: дв╕ доби тоб╕ строку.

.Учора той терм╕н сплив.

- ╤ все ж документи у вас не в порядку, - Денис

повернув ╖х майоров╕. - Вимушений телефонувати в прокуратуру.

╤з прокуратури не забарилися - ╖╖ представник ╕ соб╕ взявся шелест╕ти майоровими паперами: бро╛ви його то повзли подивовано вгору, то опускали╛ся, спантеличено хмурячись; врешт╕ було засму╛тив майора:

- А зна╓те, директор правий...

В╕н недоговорив, задзеленчав його моб╕льний: тепер уже прокурорськ╕ брови не хилиталися на невидим╕й хвил╕ вгору та вниз, х╕ба спантеличено зб╕глись на перен╕сс╕:

- З високого повел╕ння. Наказано не заважати вам, - докинув майоров╕ й подався хутенько геть до свого авто.

Другий день стрекоче сорока на яблун╕ п╕д в╕к-ном... Братковський не був забобонним вельми, але цього разу чомусь нетерпляче щоразу зиркав кр╕зь шибки: як птаха стрекоче, сидячи дзьобом до порога, каже стара прикмета, то будуть гост╕, а як хвостом до дверей - чекай сварки в хат╕.

Балакуча птаха незм╕нно вс╕далася до порога дзьобом.

Гост╕ не змусили себе довго чекати. В надвеч╕р"╖ наступного дня, швидше в присмерку нав╕ть, у воротах замерехт╕ла постать сус╕да Яцека Шми- говського. З ним у Данила узвича╖лися давн╕ приятельськ╕ стосунки, ╕ р╕дко яка св╕жина, вдалий мисливський трофей чи просто святкове заст╕лля обходилося одне без одного; ще й свята у датах та днях у них зб╕галися, бо Яцека теж у православ"╖ хрестили. Сьогодн╕ сус╕да як н╕коли був бажаним ╕ доречним: сейм зак╕нчився, депу╛тати не вельми вже посп╕шали по дом╕вках сво╖х та пом╕стях, а Шмиговський якраз повернувся оце з Варшави.

- Мабуть, Господь милосердний не все лихо роз╛дав, ще й нам зостанеться, - не став в╕дкладати новини Яцек, бачачи, як не на м╕сц╕ оч╕ в Данила ╕з нетерплячки. - Знали от╕ хитруни на сейм╕, що н╕кому за нас заступитися.

В╕рив ╕ не в╕рив Братковський у добр╕ в╕стки ╕з Варшави, та зараз, по сказаному сус╕дою, а вельми в╕д тональност╕ голосу, йому немов у жнивний по╛лудень хто льодину за ком╕р укинув.

- Козацтво, що в╕дроджуватися почало, хочуть знищити повн╕стю, - слова гостя падали, як важке кам╕ння в провалля. - Ми вже наче й не потр╕бн╕ на ц╕й земл╕. ╢вреям ╕ православним заборонено нав╕ть селитися у недавно зв╕льненому в╕д турк╕в Кам"янц╕, що на Под╕лл╕. Наш╕ церкви, на в╕дм╕ну в╕д ╕нших, не позбавлен╕ в╕д постою та в╕йськових повинностей. А все Под╕лля тепер в╕д╕йшло в╕д Ки╖всько╖ православ-но╖ митропол╕╖, там правоможний уже Льв╕вський ун╕атський арх╕╓пископ. ╤ що найг╕рк╕ше: наш╕ ша-нован╕ депутати, обран╕ з Ки╖вського ╕ Волинського во╓водств, теж голосували за ц╕ неправдив╕ й непра-ведн╕ р╕шення. А ми так старалися, так виписували ╕ вилизували ╖м на сейм ╕нструкц╕╖...

Наступного дня Данило Братковський мчав до неблизького Рем╕г╕яна Сурина.

- Журба сорочц╕ не зам╕на, - коротко опов╕в но-вини, що забарилися через несп╕шних ╖х депута╛т╕в. - Що робитимемо?

- Королю порадимо новий сейм скликати, - за ╓хидною г╕ркотою ховав розпач Сурин. - А нашим депутатам мав Бог дати душу, та дав грушу.

Довго вони судили-рядили, вже начебто бувало доходили згоди, та в останню мить усе йшло шке-реберть, бо незд╕йсненне насправд╕. Врешт╕ таки з╕йшлися:

- Ма╓мо п╕дготувати Ман╕фест, п╕д яким п╕д-пишеться чим б╕льше шляхти. В тому документ╕ зажада╓мо притягнути ослушник╕в-депутат╕в до в╕дпов╕дальност╕.

╤ знову чи ллють дощ╕, чи сонце сл╕пить, а в до╛роз╕ обо╓, в╕д ма╓тку до ма╓тку - п╕дписи збирати

п╕д суворим документом. А як завершили зб╕р, то т╕льки головами похитали:

- Тепер зна╓мо, ск╕льки в нас патр╕от╕в земл╕ ц╕╓╖. З багатьох тисяч шляхти п╕дписи не побояли╛ся поставити аж п"ятдесят чотири.

Перипет╕╖ ц╕ невесел╕ на збор╕ п╕дпис╕в не зак╕н-чилися. Вс╕ три городи волинськ╕ - луцький, кре-менецький ╕ володимирський, в╕дмовилися Ман╕╛фест прийняти, виняток становив т╕льки Овруч - ╕ то лише тому, що писарем там числився... Рем╕г╕ян Сурин.

Тихо й непом╕тно вся справа померла, бо вже й у Сурина опустилися руки. В╕н побоявся, напев╛не, потягнути лукавих тих депутат╕в до суду, мов ненароком, пропустив терм╕ни для оскарження. Данило не мав сили на нього вже нав╕ть образи╛тися.

От╕ потуги прищучити дво╓душних посл╕в до сейму дорешти попсували стосунки Братковсько- го з волинською шляхтою, бо ще чималенько з не╖ не могло простити н╕як йому книги. То про писар╕в в╕н складав:

- Милий пане, чом, писарю, так марний,

Св╕тишся, немов св╕чка у л╕хтарн╕?

- Милий м╕й, тому, що пера не знаю,

Писар-бо н╕що - д╕рку в м╕шку маю.

╤ чималенько писар╕в, люду з виборних маг╕ст-ратських посад починали дивитися на нього зи- зом. А пот╕м до них долучаться ще п╕дсудки:

- Пане м╕й, п╕дсудку, дивну моду бачу,

Згорбивсь, ваша мил╕сть, мушу те в╕дзначить

- Та ж тому, м╕й брате: як на рибу вудка,

Без грошей так само лихо для п╕дсудка.

Здавалося, важко в╕дшукати посаду чи тогочас╛ний титул, як╕ не втрапили б у "Св╕т, по частинах розглянутий". Хорунжих теж автор не обминув тою саркастичною увагою:

- М╕й пане-брате, пане м╕й хорунжий,

Чому в╕ддально ваша мил╕сть кружить?

- Не подивуйся, як калитка згине,

Хоругву миттю ╕ хорунжий звине.

╤з часом, як мандрувала книга св╕тами чи прос╛то ╖╖ переписували, всю далеко не тонку чи бодай частинки, з часом у Данила плодилися вороги швидше, н╕ж мошка рано напровесн╕. Один шлях╛тич перестав в╕татися, другий через сп╕льних зна╛йомих йому переказував, що надал╕ Братковський у дом╕ його не бажаний, а трет╕й за межу земельну в суд подавав, хоч багато л╕т та межа була узвича╓╛на ╕ н╕хто про не╖ не згадував.

╤ коли почалися не т╕льки погрози, а й шко╛ди та капост╕ господарц╕ стали чинити, Братков╛ський ╕з с╕м"╓ю повантажив пожитки ╕ рушив на Льв╕в.

Як за спиною лишилось родинне об╕йстя, визр╕╛ла остаточно думка, дос╕ з якою н╕як не мирився, яку гнав, як непрошеного чи ненависного гостя го╛нять ╕з порога: не розв"язати того вузлика з житт╓╛

вих проблем на стежц╕ мирного порозум╕ння, сей-мових ухвал чи корол╕вських ун╕версал╕в. Н╕, тут х╕ба бунт зарадить, повстання...

Як? Невже ц╕ ╕стоти, за подобою й образом Гос-подаря св╕ту безмежного створен╕, не здатн╕ сп╕ль╛ну мову знайти? Х╕ба мислимо, аби брат, ╕дучи на брата, у храм╕ нож╕ святив?

Як до╖жджав Олег до митниц╕, то щоразу у ньо╛го жив╕т бунтував, наче щойно в╕н оселедця сирим молоком запив.

╤нспектор, погортавши недбало папочку його до-кумент╕в на вантажну машину та назад тицьнув╛ши, зиркнув було на Олега, як апостол на гр╕шни╛ка перед воротами райськими, а тод╕ буркнув п╕д н╕с:

- Треба ждати...

Олег, пов╕ками спантеличено кл╕пнувши, взяв╛ся розгадувати, що ж то промимрив сей чолов╕к: "ждати" - тобто чекати сказав чи "треба ж дати"...

Трохи вичекавши, знову п╕д╕йшов до в╕конця, не забувши сотенну в папери шихнути.

- Треба ще ст╕льки ждати, - дивлячись на сте╛лю, прудко шелест╕в чолов╕к стор╕нками, аж вони мигот╕ли.

Як втрет╓ Олег опинився б╕ля в╕конця, то до╛статньо було ╕нспекторов╕ лиш в╕дкрити папку:

- Нарешт╕ правильн╕ у вас документи.

Тепер ще сам Олег мав пройти митний та при-кордонний контроль, його легковик стояв на ╕н╛ш╕й л╕н╕╖, ╕ там метушилися ╕нш╕ митники.

В╕н таки легко сьогодн╕ в╕дбувся - ╕ в душ╕ його звучали пасхальн╕ урочист╕ п╕снесп╕ви: то був хор, що творив щось бентежне ╕ житт╓стверджуюче.

Та раптом смикнулася митникова рука, як за╛бирав уже документи, а почуте видалося жартом:

- Не можемо, вас, на жаль, пропустити. У вас скло на машин╕ тоноване.

П╕снесп╕ви на мить у душ╕ притихли, натом╕сть Олег взявся пояснювати, що в нього ╕номарка, ви-роблена в Н╕меччин╕, за вс╕ма ╓вросоюз╕вськими нормами та вимогами.

Митник було почалапав у сво╓ прим╕щення, а з"ява його народу в╕дбулася х╕ба через п╕вго╛дини.

- У вас нема страховки медично╖...

Чи тоб╕ застило, он же вона, мало не згори папе╛р╕в - Олега важкувато було роздражнити, але, ви╛да╓ться, цьому чолов╕ков╕ може нав╕ть ця справа вдатися.

- Ми тут п╕дн╕мали вже документи... Не бачили ╓вропейсько╖ страховки на автомоб╕ль GreenCard...

А щоб тебе п╕дняло та гепнуло, ╕ той пап╕рус ле-жить у папц╕ заздалег╕дь; дзуськи, одному сьогод╛н╕ платив, досить уже, тоб╕ не стану.

- Пред"яв╕ть вогнегасника!

Не мала д╕вка клопоту, то Каленика привела - викидай тепер, Олеже, все з багажника на асфальт, бо вогнегасник десь там, на денц╕; поскрипуючи зубами, викинув:

- Ось.

Легкий помах руки, мовляв, можна добро скла╛дати. Склав.

- У вас нема трикутника авар╕йного.

Опудало ти митарське, тож я т╕льки-но д╕ставав

вогнегасника, а трикутник поряд лежав, чи тоб╕ повилазило: знову все з багажника летить на ас╛фальт.

- Про╖зд у ╢вросоюз без трикутника забороне╛ний достеменно! - ╕ оч╕ у митника б╕льше не здатн╕

були тамувати см╕х, в╕н закип╕в та через край пе- рехлюпнувся.

По трикутников╕ пауза було запала на мить, але недовго жила:

- А у вас жилетки нема╓ жовто╖! - вирвалося на-решт╕ криком, рад╕сним ╕ дзв╕нким, переможним таким, яким винах╕д епохальний х╕ба в╕тають чи в╕дкриття незнаного континенту; ще так вихопи╛тися може в мандр╕вника, що океанами та морями вельми довго ширяв ╕ побачив нарешт╕ омр╕яний берег.

Навп╕л ╕з б╕дою Олег докумекав, що мова йде про ту св╕тлов╕дбивну жилетку, яку вдягають на трас╕ поноч╕, як м╕няють колесо чи мають ╕нший под╕бний клоп╕т.

Той хор, що в душ╕ у нього звучав, т╕ житт╓╛ствердн╕ п╕снесп╕ви назовс╕м згасли, лишився т╕льки насм╕шкуватий свист митника, що, кепку╛ючи, ╕м╕тував якусь нехитру мелод╕ю.

Олег знову в╕дчинив багажника, поклав дв╕ де- сятидолар╕вки, а тод╕ тицьнув пальцем:

- Отам жилетка.

Митник на п╕вз╕гнутих до багажника метнувся.

- Добра жилетка, т╕льки розм╕р не той. Там дру╛гий лежить, а треба четвертий.

Олег жбургонув у багажник ще двадцять дола╛р╕в, ╕ митник, не чекаючи нав╕ть, коли долетять, виловив ╖х ╕з вправн╕стю кажана, - чи не най- вправн╕шого в п╕двид╕ рукокрилих.

Лаштувати в Батурин коней узявся Братков- ський в╕дразу, щойно з Манявського скиту вер╛нувся. В╕н так почувався зараз, мов бачив дивний якийсь, краси неймов╕рно╖ та чар╕вност╕ сон, ╕ в╕н знав, що то сон ╕ ма╓ ось-ось прокинутися, та йому так не хот╕лося, аби зак╕нчувалося бачене, кольо╛рами вс╕ма щедро насичене, в╕н лякався, що рап╛том зам╕сть цього бенкету буйного фарб раптом на╛стане пр╕сний ╕ с╕рий, занудний прокислий будень.

У церкв╕ Воздвиження Чесного Хреста Данила вразив ╕коностас, хоча й не завершений. Попорав╛ши справи, Братковський м╕г довго стояти перед ╕конами, на яких пензель майстра, традиц╕й не зр╕каючись попередн╕х, уже ловив дух бароко. Дос╕ не доводилося йому бачити "Тайну вечерю", де хтось ╕з апостол╕в м╕г бути оберненим до гля╛дача спиною, де неспод╕ваний ракурс н╕тр╕шки не заважав заглянути у глибину душ╕, зм╕ряти ╖╖ вагання та сумн╕ви, велич у подоланн╕ боязн╕ та холодного ╕ жаского страху. В багатьох храмах су╛дилося побувати Данилов╕, молитися перед ╕кона╛ми майстр╕в знаних ╕ малов╕домих, проте ще дос╕ не зустр╕чав, аби так вдавалося передати контраст м╕ж Христом, справедливим ╕ мужн╕м, що перед неймов╕рним випробуванням та муками поставав, ╕ п╕дступом Юди, ретельно прихованим, т╕льки не в╕д художника, який сам м╕г побачити ╕ його пере╛дати ╕ншим на полотн╕.

Так само Данило годинами милувався та пере╛бирав думки, як мусульманин чотки, стоячи пе-

ред полотнами "Усп╕ння" чи "Вознес╕ння", диву давався, як може людська рука виготовити тако╖ краси незнано╖ двер╕ ╕з зображенням архангел╕в Миха╖ла та Гаври╖ла.

Братковський чудувався витворами ╕╓ромона╛ха Йова Кондзелевича, з яким зазнайомився ще у волинському Б╕лостоцькому монастир╕. Кондзеле- вич у скиту Манявському вже котрий р╕к трудив╛ся над ╕коностасом - якось, як мерехт╕ти починало перед очима та попливли кольори, ╕╓ромонах ви╛тер в╕д фарби руки ╕ п╕д╕йшов до гостя.

- На цих ╕конах свят╕, - не стримався в╕д спо- кусиДанило, - надто об"╓мн╕, надто земн╕ й чомусь нагадують мен╕ волинського селянина з лицем об-в╕треним та руками порепаними...

Легка усм╕шка птахом несм╕лим змайнула об-личчям ╕╓ромонаха - змайнула та й полет╕ла соб╕.

- Христос у душу дивився, а не на руки. - тро╛хи притомлений, тихий голос Йова, проте, добре був чутний п╕д високим склеп╕нням. - Апостоли Петро ╕ Андр╕й теж простими дядьками були, не╛грамотними рибалками з потр╕сканими на в╕тр╕, огруб╕лими та обмуляними руками. Але звернеть╛ся до Петра з часом Спаситель: "╤ кажу Я тоб╕, що ти скеля, ╕ на скел╕ оц╕й побудую Я Церкву Свою, ╕ сили пекла не переможуть ╖╖."

╤ншого разу Братковський знову зачепив ╕╓ро-монаха:

- Даруйте мен╕, я не маляр, не ╕конописець, - в душ╕ Данила сумн╕в черв"ячком тихеньким п╕дто╛чував його захоплення мальованим Кондзелеви- чем, г╕ркоти додавав. - Не можу передати нав╕ть,

але в цих ╕конах щось схоже мен╕ вида╓ться з ╕ко-нами, що бачив у багатьох костелах. Невже като╛лик п╕дтопче ╕ тут православ"я?

Не зразу в╕дказав ╕╓ромонах, все шукав сл╕в переконливих та ваговитих, мав би в╕н пояснити людин╕, що помиля╓ться, у гр╕х впада╓, хоч ╕ не-в╕льний, що так непросто ╕конописцю по╓днати в╕зант╕йську традиц╕ю з тим новим письмом, що з"явилося вже в ╓вропейських храмах, насамперш в ╕тал╕йських, голландських або французьких, як непросто при цьому вберегти дух люду тутешньо╛го, бо в ╕кони на руськ╕й земл╕ св╕й вельми поваж╛ний житт╓пис...

- В╕рую в ╢дину, Святу, Соборну ╕ Апостольську церкву, - зам╕сть в╕дпов╕д╕ в╕д╕звався нарешт╕ ╕╓-ромонах. - Не церкви ворогують пом╕ж собою, ╕ Святе Письмо не може саме з собою ворогувати, а жад╕бн╕сть людська йде з мечем на ╕ншу жад╕б╛н╕сть - ╕ не було в╕д створення Св╕ту причини ╕н╛шо╖ для в╕йни, б╕льшо╖ чи найм╕зерн╕шо╖, просто за в╕ру лукаво хова╓ться скнар╕сть людська та не╛простимий гр╕х.

- Ви ж такий самий братчик, як ╕ я, - щось про-тестувало в Данилов╕, впоперек дихання раптом ставало. - ╤ напевне зна╓те, як католик Лонський Хрестовоздвиженську церкву в Лучеську грабу╛вав, як лукавооднов╕рц╕ вигородити його хот╕ли. А ще як дванадцять ╓зу╖т╕в грабували скарбницю там само, били в╕кна в монастир╕. А х╕ба т╕льки в Лучеську? Чи ж то не у Володимир╕ ун╕ати ври╛валися в православн╕ церкви, обдирали престоли, храмове майно нищили чи брали ╕з собою?

- В╕рую в ╢дину, Святу, Соборну й Апостоль╛ську, - повторив ще тих╕ше ╕╓ромонах.

Куди менше л╕т шелест╕ли стиха за спиною в Йова Кондзелевича, ан╕ж у Братковського, Йов на╛певне вже знав, чув душею й очима, як створити ╕кони чи ╕коностаси, не бачен╕ та не знан╕ дос╕ на руськ╕й земл╕, але не завжди знаходив в╕н слова, аби переконати гостя з душею, лещатами пересу╛д╕в кр╕пко затиснутою; будучи православним, н╕╛коли Йов скоса не дивився в б╕к ун╕╖, бо щиро вва╛жав, що творена вона не до чвар, а до примирення.

Але й для Данила слова т╕ не пропадали марно, не струхляв╕ли, як безпл╕дно пролежале зерня в пересушен╕й та зневоджен╕й п╕щан╕й земл╕, бо не м╕г викинути просто так ╖х Братковський, вимес╛ти, як поточене мишами ╕з зас╕ки; н╕, з часом зер╛нят╕ неминуче давали бл╕д╕ та несм╕л╕ паростки, з яких здатне зд╕йнятися дуже ╕ н╕яким в╕трам не п╕двладне стебло.

Вони не бачилися так багато л╕т, що нав╕ть по╛рахувати ╖х було лячно.

╤ все ж Братковський вп╕знавав того давнього ╤вана Мазепу: по мов╕, по манер╕ викладу думки, довол╕ стриман╕й, нав╕ть дещо обачн╕й, але посл╕╛довн╕й завше; то таки той самий ╤ван Степанович, хоч виб╕лило голову передзим"я ╕ л╕та невидимими лантухами на плечах зсутулили колишню струн╛ку статуру.

Товариство льв╕вське та лучеське вже давно ра╛дило Данилов╕ Братковському до л╕вобережного гетьмана ╤вана Мазепи у Батурин гайнути, про╛сити його до помоч╕ долучитися: допоки земля руська, земля вкра╖нська Дн╕пром буде розр╕зана, допоки г╕дн╕сть ╕ в╕ру люду нашого чужа п╕дошва топтатиме? Щоправда, думки товариства тут роз╛чахнулися. Одн╕ радили добиватися т╕льки унеза- лежнення ц╕лковитого свого краю, ╕нш╕ вагалися у власн╕й сил╕ й Правобережжя, що п╕д польською займанщиною лишалося, бачили об"╓днаним з Укра╖ною л╕вобережною п╕дцарем московським, аби лиш вольност╕ колишн╕ пожалували. На те Братковський дивився скрива, от ╕ в книз╕ "Св╕т, по частинах розглянутий", що накладом поверх чотирьох тисяч прим╕рник╕в видрукував у Крако╛в╕ року 1697-го, вже на початку подав в╕рш "Мос╛ковське пожалування":

Недобрий звичай, я з нього кепкую,

Дав москалю щось, в╕н каже - жалую.

Все в╕н жалу╓: да╓ чи збива╓,

В╕д тих жаловань, бува╓, вмира╓ш.

Посилаючи до Мазепи з проханням помоч╕ Брат- ковського, товариство мало на уваз╕ одну, далеко не другорядну обставину. До Луцького братства Воз- движення Чесного ╕ Животворного Хреста Господ-нього, до якого належав Данило, входили в р╕зн╕ роки митрополит Ки╖вський Петро Могила, геть╛ман ╤ван Виговський, одна ╕з засновниць Ки╖всько╛го братства та братсько╖ школи Галшка Гулевич╕в- на, а ще мат╕р ╤вана Мазепи - Мар╕я Магдалина, в д╕воцтв╕ Марина. Може, й ця обставина, гадали братчики, пом"якшить серце суворого гетьмана.

Довга й ╕нод╕ плутана розмова з ╤ваном Мазепою була у Братковського.

- То не життя в нас - барв╕нок не в╕нок, а полин не в╕ник... Та ми, ваша ясновельможносте, не хоче╛мо сид╕ти, чинно руки склавши, ми тими руками прагнемо зм╕н д╕стати, - Данило не мав потреби критися перед ╤ваном Степановичем ╕ щось недо-говорювати, бо вже низку рок╕в надсилав та╓мно Мазеп╕ листи з╕ сво╖м баченням ситуац╕╖ в кра╖. - Хоча ╕нколи т╕ руки опускаються мимовол╕... Ма╛лувато у Реч╕ Посполит╕й такого люду, як Кази╛мир Беневський, ви знавали його. То Беневський ще коли застер╕гав: "Х╕ба не в╕дштовхнули ми в╕д себе козак╕в, збудувавши Кодак; х╕ба не грабували ми ╖х сам╕, коли Конституц╕╓ю 1638 року довели ╖х д╕йсно до розпачу?" Словом, справи наш╕, як у приказц╕: були на масниц╕ вареники, та в п╕ст на вербу повт╕кали.

Гетьман н╕ разу не перебив неспод╕ваного гостя, нехай виговориться, йому на душ╕ полегша╓, ╕ са╛мому ╤ванов╕ Степановичу прост╕ше буде в╕дпов╕дь скласти. Гетьманов╕ ц╕ бол╕ добре знан╕ були з чис╛ленних лист╕в фаст╕вського полковника Семена Па╛л╕я, якими той засипав Мазепу ╕ в яких теж напо╛лягав Правобережжя п╕д руку царя московського взяти. ╤ван Степанович десь глибоко у душ╕ не см╕в полковников╕ перечити, бо сус╕д зл╕ва ╕ справа, а чи з п╕вноч╕ або п╕вдня вол╕в би бачити землю цю рад╛ше пусткою. Гетьман пам"ятав настирну засторогу Бахчисарайського трактату 1681 року: "...от К╕ева до Запорог по об╕ стороны Дн╕пра городов и город╛ков не д╕лать". В угод╕ "в╕чного миру" 1686 року ╕нш╕ вор╕женьки пересп╕вували: "О... разоренных город╕х и м╕ст╕х, котор╕е от м╕стечка Стаек вниз Дн╕пра по р╕ку Тясму были... Ржище╕в, Трахтеми- ров, Канев, Мошны, Соколня, Черкасы, Боровица, Бужин, Воронков, Крилов и Чигирин... договорили и постановили, что т╕ м╕ста оставатись им╕т пусти так, как нь╕н╕ суть" (п.7). Пустеля ця в ро╛с╕йських ╕ польських очах вельми вт╕шено бачила╛ся сво╓р╕дною "подушкою" м╕ж обома державами, а ще Туреччиною ╕ Кримом, а найб╕льше сус╕дськ╕ душ╕ гр╕ли роз"╓днан╕ частини Укра╖ни... Бив себе лунко в груди окольничий Леонт╕й Неплю╓в, права рука князя Гол╕цина, мовляв, то його заслуга, що "Задн╕провская страна без остатку запустоше- на, для которого запустошен╕я в Малоросс╕йском краю и до днесь им╕етца тишина".

Всього цього не м╕г не бачити й не знати геть╛ман.

Але, але... Пал╕й занадто пошанований тамтеш╛н╕м козацтвом, - хтозна, чи такого пошанування йому, ╤ванов╕ Степановичу, вд╕лить той вередли╛вий козацький народ. Було ж не так уже давно, як вертався Пал╕й ╕з походу п╕д Аккерман, то ре- ╜╕ментар Дружкевич навперейми польський заг╕н послав разом ╕з козацьким полком Апостола-Щу- ровського схопити непок╕рного. П╕д Паволочем перестр╕ли вони Пал╕я, однак трапилося неперед- бачуване командуванням польським: козаки вби╛ли Апостола та при╓дналися до Пал╕я, а польськ╕ вояки чимдуж повт╕кали.

Зрештою, думав ╤ван Степанович, нав╕ть якби й на це не зважати, то самому йому не п╕д силу дв╕ Укра╖ни з"╓днати, а Москва... Зв╕дти ухильн╕ лис╛ти приходять, конче наказують Пал╕ю не помага╛ти, хоча й не в╕дштовхувати його. М╕ж тим, якось по-злод╕йському, та╓мно нав╕ть в╕д ╤вана Степано╛вича, в останн╕ часи Семенов╕ Пал╕ю довол╕ тлусту платню з Москви посилали.

- Нам ╕ з того, ╕ з другого боку пече, - озвався нарешт╕ гетьман. - Але який д╕дько печений, та╛кий ╕ варений.

- Чи ми не з того борошна зл╕плен╕? Вирв╕ть╛ся хоч ви, ваша ясновельможносте, з московсько╖ пащ╕, - то й нам поможете. Власне, за цим я ╕ при╛╖хав.

- Мен╕ легше в╕дкупитися, ан╕ж шаблею в╕дби-тися...

"Що з ним в╕дбува╓ться: з гетьмана, наче з ли╛чинки, гендляр вилуплю╓ться?" - подивована думка в Данила промайнула зляканою ласт╕вкою.

А таки золото здеб╕льшого дужче найтверд╕╛шо╖ криц╕, думав сво╓ ╤ван Степанович. В╕н не раз мав нагоду в цьому переконатися, поз╕рно зовс╕м м"якенький жовтий метал, бувало, виручав його там, де найтверд╕ша криця безсила. Найперше спало на гадку, як у Москв╕, коли молодий цар Пе╛тро по державному переворотов╕ в╕дправив Соф╕ю в Новод╕вичий монастир ╕ сам став монархом, зл╕ хмари зависли над ним, уже й наступника почали Мазеп╕ швиденько шукати. Як н╕коли, став у на╛год╕ тод╕ ораторський хист та придворний вишк╕л, а найперш дарунки вельми багат╕: ваговитий золо╛тий хрест, вс╕яний д╕амантами, р╕дк╕сна, розк╕ш╛но оздоблена шабля та золот╕ обруч╕ для царсько╖ родини.

- Хабар не заступить шабл╕, - неголосно, але з паузами м╕ж словами вимовив Братковський, ви╛мовив якось так, наче з п╕дсвистом розс╕каючи прост╕р, рубонув тою шаблею.

Мов приску гарячого хто сипонув у душу, геть╛ман рвучко з нестач╕ раптово╖ заковтнув пов╕тря, але стримався-таки, не дав вихопитися образ╕. Легко тоб╕ говорити, чолов╕че добрий, коли зараз ти сам за себе лише в╕дпов╕да╓ш, ╕ншо╖ засп╕вав би, якби на плеч╕ сво╖ долю краю всього звалив...

Ще т╕льки ╤ван Степанович обирався гетьма╛ном, то Московщина весь скарб в╕йськовий козаць╛кий нам╕рилася заграбастати, але дав начальнико╛в╕ Посольського приказу князю Василю Гол╕цину за к╕лька рип╕в хабара в с╕мнадцять з лишком тисяч рубл╕в - ╕ половина скарбу була врятована. Почина╓ться зараз П╕вн╕чна в╕йна, н╕де д╕тися, у

далеку Л╕вон╕ю ма╓ш посилати ╕ сво╖х вояк╕в, але черговий хабар таки применшу╓ невситим╕ апети╛ти московськ╕; там на чол╕ козацьких полк╕в став╛лять н╕мця або москаля, ╕ ╖м не щем╕тиме серце, ск╕льки в землю в бою козак╕в покладуть - ╕ поло╛вину було, ╕ дв╕ третини сягало...

В душ╕ у Братковського, чим довше йшла мова з ╤ваном Степановичем, над╕я на пом╕ч гетьмана стр╕мко танула, так тане останн╕й л╕д на весняно╛му сонц╕, що у силу нарешт╕ взялося.

Дай Боже гостя в д╕м, то й я нап"юся при н╕м - д╕вчата з "Цеху ча╖в та страв" ╕нколи зазирали до Орис╕ на склад - вони вискакували в найближчу "кафешку" та випивали по горнятку кави.

- Ну як ти? - перепитували звично, ╖м ╕ справд╕ було ц╕каво, як тут, "на вол╕".

- Та... - невизначено якось рукою махне Ори╛ся. - А ви?

- Веселимося, аби не думати, що колись запла-чемо.

Цього разу гостю привела не т╕льки ж╕ноча ц╕-кав╕сть.

- Слухай, подруго... Т╕льки м╕ж нами, бо язик мельне, та й у кут, а губу зате натовчуть. Учора в "цех" ╕з компан╕╓ю завалився один туз ╜оноровий, ╕ я випадком балачку його телефонну почула: ко╛мусь наказував в╕н ваш склад погромити. Мовляв, "у цього мудака", - казав про хазя╖на твого, - шпа- ри вже в╕д╕йшли, склад в╕дновив ╕ знову товаром запакував, тож нароб╕ть, вел╕в, там в╕негрету.

Орися в╕дразу ж передала все Денисов╕, той на хвильку задумався ╕ чи то порадив, чи наказав:

- Не лишайтеся сам╕ на склад╕, як вантажники роз╕йдуться.

Хтозна, якби в╕н не казав цього, Орися якось би по-╕ншому вд╕яла; неспод╕вано ╖й заманулося до╛вести ус╕м, що тут вона не остання, що в цьому не╛величкому колектив╕ вона не шалава приблудна, яку випадок зан╕с, ╕ просто терплять ╖╖, а здатна на вчинок - вона почергу╓ потайки в╕д начальства в

найближчий час ╕ вряту╓ склад в╕д отих бандюк╕в, якщо розказане подругою - правда. Не такий уже великий ризик, бо прим╕щення п╕д державною охороною, ╕ кнопка безпеки ╓, та й двер╕ та замки довол╕ над╕йн╕.

Орис╕ т╕льки сам╕й перед собою не випадало з╕-знатися, що вчинити ╖й хочеться так насамперед через Дениса, тупого отого й вчерств╕лого, який дос╕ на не╖ й крихти уваги чомусь не звертав, наче вона складська табуретка. Орися ловила себе вже к╕лька раз╕в на тому, що не здатна, ╕нколи забува╛ючись, очей в╕д╕рвати в╕д нього, аж поки Денис, в╕дчувши чийсь погляд, не починав довкруг роззи╛ратися - тод╕ вона полохливо та злод╕йкувато в╕д╛водила оч╕.

Перша н╕ч спок╕йно минула, якщо не рахувати постр╕лу оп╕вноч╕, в╕д якого не в п"яту, а в п╕дошву туфель опустилась душа - вистр╕лила принесена давно зав╕дувачкою трил╕трова банка ╕з консерва╛ц╕╓ю. По об╕д╕ сон було спробував тр╕шки морити, але вже ввечер╕, як доп╕зна м╕сячний зв╕т склада╛ла, голова була чиста ╕ св╕тла, мов в╕кна у великод╛ню суботу, - допоки не поклала ту голову на руки ╕ на ст╕л не сперлась: все враз у безпам"ятств╕ по╛топилося.

Брязк╕т металу ╕ тр╕ск п╕дняли ╖╖, як наполоха╛ного зайця, що аж п╕дстрибне ╕з переляку: в к╕ль╛кох кроках в╕д не╖ були як╕сь незнайомц╕. Орися ошелешено з-за столу вихопилася ╕ вискочила на прох╕д пом╕ж стелаж╕в, наче направду перепини╛ти могла цих нежданих гостей, що заявилися не- в╕дь-зв╕дки.

- Ви хто? Чого... - видавалося ╖й, що крикнула, насправд╕ ж прошип╕ла, як проколота автомоб╕ль╛на шина.

Найближчий без слова жодного вдарив ╖╖ ногою в жив╕т, вона т╕льки гикнути встигла в╕д прониз╛ливого болю, а дал╕ подих перехопило; наступний удар повалив на п╕длогу.

╤ як Орися упала, нападник наступив ╖й на гру╛ди та причавив до п╕длоги: дихати могла вона те╛пер т╕льки через силу, час в╕д часу смикаючись та судомно заковтуючи пов╕тря.

- Де тв╕й фра╓р хова╓ секрети? - злегка в╕дпус╛кав ногу нападник, ╕ вдихнути вдавалося глибше, мов наперед запасаючись.

- Не зна... До чого тут я... Забери лапу, худобо.

Повз увагу Орис╕ не пройшло мимох╕дь вимов╛лене "тв╕й фра╓р" - в╕д того неспод╕вано аж у гру╛дях тепл╕ло ╕ п╕дошва тисла не так.

- Брешеш, шалаво. Ти ж перекинулася до ньо╛го. ╤ склад саме тоб╕ в╕н дов╕рив.

"От якби правдою стало цим бандюгою сказа╛не, - ще подумала, тамуючи б╕ль, Орися. - ╤ щось схоже сказав "м╕й фра╓р".

- Пусти, падло, боляче... Склад тимчасово, доки зав у л╕карн╕.

- Де схованка, де сейф пота╓мний чи ╕нша занач-ка? - п╕дошва знову чавила з попередньою силою.

Зв╕туватися перед нею Денис не збирався, зв╕с╛но, але якось стала Орися мимов╕льним св╕дком дивно╖ його повед╕нки.

У склад╕ якраз не було н╕кого, ╕ як вернулась вона, то Денис у куточку знизу, в недоштукатуре- н╕й ще ст╕н╕, випалу цеглину якраз поправляв: за╛пав у пам"ять чи то зляканий, чи зн╕чений погляд його: "Та от... ремонт н╕як не домнемо", - ховав чо╛мусь оч╕, мов завинив перед нею.

Згодом, як сама залишилася, то в╕д ц╕кавост╕ ж╕-ночо╖ аж долон╕ чесалися, а чого там Денис шаруд╕в? Вона таки вирахувала ту цеглину - за нею в цело╛фан╕ був невеликий згорток. Похапцем Орися назад притулила ╖╖ ╕ замаскувала так само, бо стачить ╕з не╖ сво╖х заморочок, аби ще в чуж╕ носа пхати.

- Де заначка? - все кр╕пше давила зал╕зним пресом п╕дошва.

В якусь мить, з╕бравшись ╕з силою, Орися ви-вернулася ╕ встигла довол╕ скулко вдарити напад╛ника в пах, але отримала в╕дразу ж у в╕дпов╕дь удар кулаком в обличчя, що породив лиш сл╕пу╛чий спалах, по якому настала н╕ч, глуха ╕ бездон╛на, безпам"ятна...

Вона не знала, ск╕льки часу лежала на бетонн╕й дол╕вц╕, т╕льки як ледь прив╕дкрила пов╕ки, то по-бачила, як один ╕з прибульц╕в шматком арматури бив ящики на стелажах, другий щось по шухля╛дах нишпорив та жужмом жбурляв на прох╕д, а трет╕й, витр╕шки вт╕шен╕ продаючи, розст╕бнув шир╕нку та мочився на щойно висипан╕ докумен╛ти.

Викликана м╕л╕ц╕я, куди, очунявши, зателефо-нувала Орися, таки прибула наступного дня, ще й привезли собаку, що сл╕д шукати вм╕╓.

- Ти того, - казав м╕л╕ц╕онер Олегов╕, - спершу пса погодуй.

- Та я йому по зак╕нченн╕ такий гонорар випи-

шу, - розв╕в Олег руками зовс╕м так, як рибалка, що рибиною колись вп╕йманою хвалиться. - Аби т╕льки напав на сл╕д бандюк╕в...

- Ну, зважай, - поз╕хнув м╕л╕ц╕онер ╕ в╕дпустив собаку.

Пес високо задер носа, нюхнув жад╕бно тремт-ливими н╕здрями, - два дн╕ не годований, в╕н не в╕дав, куди д╕лися кошти на його утримання, - ╕ зам╕сть по сл╕ду рвонути, прудко рвонув до холо╛дильника, де збер╕галися звично продукти роб╕т╛ник╕в.

Через пень-колоду в Баксютенка покотився сьо-годн╕ день. Зн╕чев"я, якось л╕ниво, як розморений пес у спеку спас╕вську, гавкнуло було обласне на╛чальство зранечку, пот╕м потороча якась, скарж╛ник неплановий кр╕зь приймальню прорвався, га╛ласуючи, що йому пенс╕ю не таку нараховують, а ще г╕рше, аж носами крутити там стали, запахло з м╕л╕ц╕╖. Десь директор отой Денис Пол╕щук столич╛ного адвоката вицарапав, ╕ той тепер кишки тутеш╛н╕м мота╓: спершу дов╕дку з печаткою лапатою п╕д╛сунув п╕д н╕с, що бариги з буц╕мто контрабандним товаром у природ╕ нав╕ть не ╕сну╓, з таким пр╕зви╛щем та ╕м"ям чолов╕к помер л╕т двадцять тому, а се╛р╕ю й номер паспорта його хтось з╕ стел╕ списав. Тож тепер, панове м╕л╕ц╕янти, за базар ма╓те зв╕т трима╛ти. ╤ за фальсиф╕кац╕ю документ╕в, ╕ за незаконну конф╕скац╕ю складського добра, ╕ за ц╕ни продажу його, х╕ба вдесятеро менш╕ за справжн╕, бо ж пом╕ж сво╖х те добро под╕лили. ╤ вже, як стукач╕ доносять, декому пальц╕ чешуться в його б╕к показати: то в╕н, Баксютенко, мовляв, наказав...

Мишею наполоханою майнув у душ╕ здогад, чого той день клинить, але кишнув в╕дразу на ту мишву; та марне гнав ╖╖ Баксютенко к╕лька ра╛з╕в, уже й полохливою вона перестала бути.

Вчора проходив повз л╕жко нем╕чно╖ матер╕, що в останню дорогу збиралася, ╕ збори т╕, видавало╛ся, вже недовг╕, тож коли раптом вона схопила його за руку, якимось сво╖м материнським чуттям сповнена, в╕н смикнувся рвучко ╕ роздратовано:

"Коли вже ти..."

Вона його любила. В╕н ╖╖ змалечку ненавид╕в.

Кажуть, вона чарувала красою замолоду. См╕ш╛лива завше й вертка, Марина беззм╕нно сво╖ трид╛цять два продавала; кле╖лися оч╕ в чолов╕к╕в, а т╕ла брала дриг╕ть - зате ж╕ноцтво впадало в дриг╕ть з╕ злост╕ та тихих завидок, в яких кожна не здатна була нав╕ть сама соб╕ з╕знатися.

З поля колгоспного, з куряви за с╕валкою не-милосердно╖, яку роками пот╕м викашлювала, починала вона ланковою, та т╕ б╕сики, що ви-стрибували в очах, витанцьовували ╕ вигравали, не могли не пом╕тити вищестоящ╕: сперш на один поважний хурал запросили ╕ слово дали - т╕льки охнули вс╕, як на трибун╕ руками махала, куди вправн╕ше, н╕ж сапою. Згодом ще ╕ ще на хура╛ли, конференц╕╖, пленуми та зас╕дання возили та п╕дкладали п╕д найповажн╕ш╕ чини.

У ланц╕ ж, у сел╕ сво╓му, прозвали ╖╖ було Тра- хавкою. Сус╕дка бабуся, ╕м"я яко╖ давно вс╕ забули та йменували за огрядн╕сть звично Копицею, якось дотяла Марин╕:

- ╤ нащо ти з ними плута╓шся? Хто з псами ляга╓, той ╕з блохами вста╓... В╕д нечистого, дочко, вони, церкву в нас спалили, вс╕ д╕ла ╖хн╕ та пл╕д нечист╕.

- Бабусю, - весел╕ витр╕шки продавала Мари╛на, - так вони гарно сп╕вають "Мы наш, мы новый мир построим".

- Вони ╕ той, що ╓, спаскудять та продажн╕шим зроблять.

Сус╕дка злилася сьогодн╕ на бригадира, одно╛окого Карпа, в якого коня просила город зора-

ти, так не дав за пляшку, доки дв╕ не винесла.

Негадано заваг╕тн╕ла Марина, нав╕ть не знаючи точно, в╕д кого, бо якраз хурал накочувався за ху-ралом - знайшовся хлопчик небавом у не╖.

Село, мов бензином облите, вибухнуло зус╕б╕ч чутками та гадками:

- Чудне якесь дитя, смагляве, на циганське схо-же...

- ╤ волоссячком, наче шерстю, кажуть, геть об-росло.

- То ще н╕чого, подейкують, як т╕льки вил╕зло, в жита раптом поб╕гло, ледве злапали...

- А могло таке статися: ╖╖ бабця також в╕дьмач- ка була.

- Ще й яка... Стар╕ люди перепов╕дали, хай хто впоперек ╖й слово скаже, то не обереться б╕ди.

- ╤ я чувала. Т╕льки гляне на корову - як за н╕ч з╕дметься, наче бочка, ╕ окол╕╓ до ранку.

- А к╕нь на р╕вному м╕сц╕, як, не дай Бог, зуро╛чить вона, то ногу злама╓.

Баксютенко незлюбив мат╕р ще змалечку. Чи тому, що р╕дко вдома бувала, все в дороз╕, все на пленумах та конференц╕ях, а годувався при ма╛терин╕й т╕тц╕, точн╕ше, р╕с сам по соб╕, як трава на вигон╕, незвичне сво╓ ╕м"я зневажав, бо см╕╛ялися однол╕тки, а ще б╕льше зненавид╕в пр╕з╛висько сво╓ вуличне - дражнили його ровесни╛ки, як ╕ мат╕р, Трахавкою. В╕н ненавид╕в мат╕р... ╕ боявся.

У дитяч╕й пам"ят╕ залишився бляклий, мов ви- цв╕лий ╕з часом, спомин. На колгоспному токов╕ кремезний дядько К╕ндрат з волячою ши╓ю ╕ дов╛гими, наче коцюби, витягнутими в╕д роботи рука╛ми, все п╕ддобрювався до матер╕:

- Дай-но м╕шок зерна, чу╖ш.

Врешт╕, як набрид, тицьнула вона пальцем в ря╛док м╕шк╕в, що вишикувалися п╕д вантаження:

- Бери, який на тебе дивиться, т╕льки... - ╕ см╕х затанцював в ╖╖ очах.

Дядько К╕ндрат, що не раз бивсь об заклад ╕ п╕д-н╕мав на спин╕ коня, впевнено лапнув за гичку найближчого м╕ха ╕ вже за спину закинути мав. От т╕льки х╕ба на п"ядь в╕д земл╕ п╕дняв; тод╕, ма- тюкнувшись, обома руками вчеп╕рився та нату╛жився, аж оч╕ в червоне бралися - насл╕док був... на подив його та ласих на видиво солоп╕╖в, той са╛мий. Смикався дядько, може, з десяток раз╕в, доки не видихнув ╕з натугою, мов п╕д воду довго п╕рнав:

- Таки правду балакали, що бабця тоб╕ в╕дь╛мацьк╕ д╕ла передала.

Не часто, але траплялося, як життя д╕ставало до печ╕нок ╖╖, то зам╕сть см╕шливо╖ молодиц╕ на мить поставало щось схоже на блискавку кульо╛ву - вельми запам"ятався один випадок. На довол╕ розк╕шному авто додому при╖хала якась поваж╛на шишка, яка довго з нею про щось балакала, а врешт╕ мат╕р мало не вигнала гостя з подв╕р"я:

- Досить з мене вс╕х вас. ╤ бахур╕в ваших.

А коли та шишка спересердя хряпнула дверця╛тами авто ╕ рушила з м╕сця, то навздог╕н, аж ╕скри змигнули у погляд╕, лише видихнула:

- А щоб ти не до╖хав.

Авто й десятка метр╕в не встигло подужати, як щось дико заскреготало в ньому, заверещав метал, а праве передн╓ колесо, п╕д неймов╕рний подив та закручений у баранячий р╕г матюк шофера, неспо╛д╕вано з╕рвалося та п╕шло на обг╕н машини.

Марина не могла, зв╕сно, знати, що весь лад цей на сконов╕, що тр╕щини незагойн╕ буд╕влею вже поб╕гли, ╕ небавом, зн╕маючи велетенськ╕ клуби пилюги в"╖дливо╖, ц╕ ст╕ни назавше заваляться з нечуваним гуркотом. Але так само не бачити не могла химер дивовижних, що кр╕зь п"яну мл╕ч про╛ступали. Мл╕ч ця село ц╕лковито оповила, ╕ район, ╕ округи несходим╕ всеньк╕; пиячили в╕д немовля╛ти до старця, найлегше ж╕нки спивалися, а що вже не пригостити при╖жджих перев╕ряючих, яких по п"ятеро-семеро-десятеро в село щодня прибува╛ло, - то було б гр╕хом нечуваним ╕ непростимим. Тим же, хто з хворост╕ чи з ╕ншо╖ яко╖ притичин не хот╕в чи не м╕г пити, за наказом голови Марина, ман╕рно край хусточки тереблячи та б╕сики лукав╕ очима пускаючи, говорила сором"язливо:

- День народження в мене сьогодн╕... То ж не гордуйте.

Той день випадав у жнивну спеку ╕ в зав╕рюху лютневу, в пору цв╕т╕ння вишневого ╕ сумовитого листопаду. Врешт╕ по завершенн╕ деф╕ляди доро╛гих гостей вносили у авт╕вку, а того, хто прибув без оно╖ та ╕ти нездужав, голова завиграшки заки╛дав на плече та н╕с у д╕м при╖жджих - не поскупи╛лась природа на силу для нього, бо як буксувала в калабан╕ машина, то в╕н, злегка натужившись, виставляв на сухе по черз╕ передок та задок; Мари╛на звично за головою йшла, дорогою п╕дбираючи посв╕дки, авторучки та ╕нше добро, яке сипалося з

кишень гостя, що смаковито хроп╕в на широкому головиному плеч╕...

╤нколи брала Марину тривога, куди все це ко╛титься ╕ вона заразом, вельми ж п╕сля того, як сон ╖й чудний приснився. Начебто гулянка чергова ╕де, ╕ притомних уже не лишилося майже, а голова все долива╓ й погуку╓:

- Гуляй до упаду!

╤ раптом почула вона дивний звук, посвист крил велетенських, ╕ здогадалася враз, яка то з бездон╛но╖ темен╕ вирвалась чорна й нещадна сила, що стр╕мко так мчить по душу ╖╖. Ще Марина, спов╛нена жахом смертним, вт╕кати кинулася, останн╕ сили у б╕г вкладаючи. Вона не встигала озирнути╛ся нав╕ть, але чомусь бачила позад себе ту чорну потвору, що сталевими к╕гтями ма╓ ось-ось схопи╛ти ╖╖ та понести в безодню дов╕чну, де клекоче смо╛ла ╕ с╕ркою тхне, аж забива╓ подих; туди, зв╕дки вже вороття до Судного дня не бува╓. Вона доб╕╛гла до якогось хл╕ва, рвала в пан╕ц╕ двер╕ зачине╛н╕, бо вже посвист страх╕тливий крил за плечима майже. ╕ прокинулася, в потов╕ вся, немов щойно з-п╕д зливи.

На к╕лька тижн╕в Марина, що дос╕ неслася в по-токов╕, стр╕мкому ╕ каламутному, нараз спинилась було, немов врешт╕ вдалось ╖й ногами твердого дна д╕стати, але то на якийсь лише час, а дал╕ знову по-несло в каламуть смердотну та чорн╕ бездонн╕ вир╛ви.

.╤ зараз, коли Баксютенко рвучко ╕ роздратова╛но висмикнув свою руку з похолод╕лих материних пальц╕в, в╕н в очах ╖╖ знову побачив той електри╛

кою колючою насичений погляд, який колись вона кинула в ненависне ╕ непрошене авто.

В╕н тепер знав, що вчинити з мат╕р"ю - в л╕кар╛ню в╕дправить ╖╖. Подв╕йна вигода з того: ╕ в╕дпов╕-дальн╕сть зн╕ме ╕з себе, ╕ з очима, яких боявся, не буде стр╕чатися.

А йому, як н╕коли, треба на д╕лах зосередитися, бо з╕ столичними адвокатами поган╕ жарти. Але в╕н права не ма╓ програти...

Олег ╖хав у апеляц╕йний суд ╕з думкою, що бе╛тонну Фем╕ду при вход╕ там, папуцувату постать ╕з зав"язаними очима та масивними, обгадженими го-робцями вагами у руках, поставили невипадково: ╖й по цимбалах, яка з╕ стор╕н покладе на ваги б╕ль╛ше "зелених". ╤ оч╕, а не вуха теж недарма зав"язали - ╕накше телефонному праву як ╕снувати...

У суд╕ першо╖ ╕нстанц╕╖ в╕н ╕з Денисом справу про незаконн╕сть отих маски-шоу та арешту това╛ру програв ц╕лковито, попри докази пронирливих адвокат╕в. Документи, що бариги, який продавав буц╕мто ╖хн╕й контрабандний товар, у природ╕ дав╛но не ╕сну╓, на суддю Зал╕пу не справили вражен╛ня, швидше, обурили.

- Це ж до якого цин╕зму треба д╕йти, - п╕дн╕мав до небес молитовно оч╕ Зал╕па, - щоби приймати на роботу мерц╕в.

- Ваша честь, - глипнув ╕ соб╕ адвокат угору, мов видивитися хот╕в, чого там шука╓ високопо╛важний суддя, - то не п╕дпри╓мство приймало, то приписують йому.

- Чесному не припишуть, - знайшовся на не-спростовний доказ Зал╕па, якому в раз╕ чого Бак- сютенко пооб╕цяв пом╕няти судд╕вську мант╕ю на куфайку.

От уже ц╕каво, - думав Олег, - чи бачив суддя Зал╕па бодай репродукц╕ю картини Герарда Да╛вида "Суд Камб╕са", писану за Геродотом. За те, що п╕дкуплений кимось суддя криводушну вин╕с ухвалу, обурений цар наказав його стратити, по-

передньо з живого ще здерши шкуру. Тою шку╛рою, ретельно видубленою, обтягнули судд╕вське кр╕сло, а новим суддею був призначений син цього страченого - матиме на пам"ят╕, в якому в╕днин╕ возс╕датиме кр╕сл╕. Ц╕каво, в судд╕ Зал╕пи - син чи дочка п╕дроста╓?

Тепер вся правда ╕ кривда була в суд╕ апеляц╕й-ному.

Адвокат Олега з обвинувачем як зчепилися в сварц╕ ще перед початком апеляц╕╖, то не змогли спинитися, коли й судд╕ зайшли.

- Ви брехливий чолов╕к! - аж п╕дстрибував об-винувач.

- А ви злод╕й державний!

Головуючий у суд╕ обох зм╕ряв поглядом:

- Сторони, зда╓ться, представилися. Можемо починати.

Опов╕дав Олегов╕ добрий знайомий, що в цьому апеляц╕йному змагальний процес довол╕ простий: хто б╕льше тисяч бакс╕в запропону╓, той ╕ правий. Тож в Олега з уваги вуха аж п╕дростали.

- Державний обвинувач нав╕в докази про кри-м╕нальн╕ д╕яння на п╕дпри╓мств╕, - головуючий говорив урочисто, гордо п╕днявши голову, мов виголошував в╕йськову присягу. - Винуватц╕ в такому раз╕ мають понести тяжку крим╕нальну кару.

Олег обачно став в╕двертатися, аби ╕ншим не видно було, ╕ два пальц╕ судд╕ взявся показувати.

М╕ж тим головуючий, глипнувши на руку Оле╛га, ще урочист╕ше мову пов╕в:

- Ц╕лковиту легковажн╕сть захист при цьому

чомусь проявив. Доказ╕в мало у нього - ще й т╕ да╛леко не переконлив╕.

Крякнувши, Олег став три пальц╕ показувати.

- Зв╕сно, окрем╕ докази суд не може не взяти до уваги, - видавалося, голос судд╕ тепл╕шав, ставав не таким уже урочисто казенним. - Але наведене захистом ще потребу╓ посилення аргументац╕╖.

"Вдавися!" - лайнувся Олег було подумки ╕ роз-чеп╕рив усю п"ят╕рню.

Але й те ще суддю не переконало, зрештою, дум-ками був в╕н уже у в╕дпустц╕, ген-ген на берез╕ Се-редземного моря, на знаменитому довол╕ курорт╕. Завидки знайомого нав╕ть брали: де ст╕льки гро╛шей узяв на таку дорожнечу?

"В╕дпускн╕ ось одержав", - в╕дказав усм╕хаю╛чись. "Н╕чого соб╕, в╕дпускн╕!" - дивувався знайо╛мий. "А це ще залежить, кого в╕дпустити"-...

Зараз же головуючий продовжував прис╕кува╛тися до адвоката Олега:

- Ви назвали щойно державного обвинувача злод╕╓м. Чи казали таке?

- Казав.

- А ще мен╕ видалося перед тим, що шахра╓м обзивали його та бандитом.

Було таке?

- Не було, ваша честь. ╤з серця важливе щось м╕г ╕ забути.

Напуджений Олег, остер╕гаючись нових запи╛тань судд╕, швиденько ще й з друго╖ руки викинув дв╕йко пальц╕в.

- ╤ коли суд придивився уважно до ц╕╓╖ непрос╛то╖ справи та пильно розглянув докази, - голос го-ловуючого звучав ще урочист╕ше, майже речита╛тивом, що в сп╕в був ладен перерости, - то врешт╕ д╕йшов непохитного висновку: претенз╕╖ держав╛ного обвинувачення безп╕дставн╕.

Гетьман, видавалося Данилов╕ Братковському, не до к╕нця з ним був в╕двертим, ╕ те, мов скалка п╕д н╕гтем, муляло та бол╕ло йому. Нехай воно на╛в╕ть не ╓ недов╕рою, проста пересторога передбач╛ливого старого ╕ хитрого лиса, однаково, проте, в╕д нещирост╕ чи неповно╖ щирост╕, якась г╕рко╛та на денце душ╕ ос╕дала: як-не-як, на тих самих спудейських лавах Ки╓во-Братського колег╕уму сухар╕ премудрост╕ гризли, зрештою, вс╕м жит╛тям сво╖м довели нев╕дступн╕сть в╕д справи сп╕ль╛но╖.

- Н╕, ваша ясновельможносте, - Данилов╕ не хот╕лося будь-чим виказати розчарування, проте мимовол╕ голос його вистуджувався. - Як би золо╛то не дзвен╕ло зманливо, у великому д╕л╕ воно не заступить шабл╕.

- Не каж╕ть, - дещо поблажливо всм╕хнувся гетьман, ╕ брови його при усм╕шц╕ поповзли злег╛ка вгору; Данило з подивом прим╕тив у них зблиск сивини - як не чепуритиметься людина, а часу ╖й не здолати. - Не каж╕ть, л╕пше згадаймо дещо з почутого нами колись у колег╕ум╕. Карл V, як не забули, сильних суперник╕в в особ╕ р╕дного брата мав та ще короля французького - н╕яка шабля тод╕ не могла йому в пом╕ч стати. Але цей хитрун пози╛чив у н╕мецьких банк╕р╕в в╕с╕мсот п"ятдесят тисяч флорин╕в, п╕дкупив за них виборник╕в ╕ отримав ср╕бну корону короля Н╕меччини, а вже згодом Папа Римський коронуватиме його на ╕мператора Священно╖ Римсько╖ ╕мпер╕╖. Р╕ки кров╕ могли по-

текти, натом╕сть текли з передзвоном лише золот╕ струмки...

Чи в╕н справд╕ в╕рить у чудод╕йн╕сть п╕дкупу, - думав м╕ж тим Братковський, - всесильн╕сть ла- пувки, як мовить поляк, хабара чи як там де╕нде ще звуть, чи його ясновельможн╕сть просто осте╛р╕га╓ться виказати та╓мн╕ плани як╕сь щодо Пра╛вобережно╖ Рус╕-Укра╖ни? А якщо справд╕ гетьман бо╖ться, що люд мого краю швидше до Семена Па╛л╕я стане горнутися?

- В╕дсунемо вб╕к моральн╕сть чи немораль╛н╕сть, - Братковський вир╕вняв врешт╕ св╕й го╛лос. - На в╕йн╕ не перебиратимуть вельми збро╓ю. Але ж р╕зний люд с╕явся св╕том, один, як продав душу, то й змирився з тим генделем, а ╕нший дав ввечер╕ слово, а досв╕тком раптом забрати хоче. Он Кал╕гула яким був всесильним, нав╕ть за п╕дкуп, каже переказ, у сенат вв╕в коня свого улюбленого, а чим завершив? Тридцять нож╕в у т╕ло, нашпигу╛вали, як шинку, - от ╕ вс╕ пир╕жки...

- Якщо ви гада╓те, що я все те видумав, то по-миля╓тесь, - у голос╕ гетьмана кпини звучали не-приховано майже. - Двадцять чотири стол╕ття до Р╕здва Христового шумерський цар Урукагин уже тужився припинити п╕дкуп, та марне... В Англ╕╖ Томас Кромвель вельми майстерно наловчився до╖ти казну, купляв ус╕х по дороз╕ до свого злету, допоки став канцлером казначейства ╕ державним секретарем. Зрештою, ╕ не таке бувало... Як убили в древньому Рим╕ ╕мператора Перт╕накса, то за трон не мечами, а калиткою змагатися взявся Д╕д╕й Юл╕ан супроти Сульп╕ц╕ана. Останн╕й запропону╛вав, пам"ята╓ться з опов╕д╕ у колег╕ум╕, двадцять тисяч сестерц╕╖в, але його супротивник п╕дняв над головою розчеп╕рену п"ят╕рню, - мовляв, на п"ять тисяч б╕льше даю. ╤ н╕чого, проголосили його ╕мпе╛ратором, а сенат залюбки затвердив...

Дивно якось влаштований св╕т, - ятрили душу г╕рк╕ думки Данилов╕, - наб╕ги ворож╕ з р╕зних бо╛к╕в по Андрус╕вському договор╕ його край пусто╛шать, на очах порожн╕╓ земля, де садиби людськ╕ були, там в╕тер лиш поп╕л з╕ згарищ розв╕ю╓ та обгор╕ла садовина чорними всохлими скелетами стовбур╕в жаха╓, вздовж дор╕г кост╕ непохованих його земляк╕в б╕л╕ють; в╕н же з високим паном пре╛спок╕йно як╕сь курйози минувшини перебира╓. Рок╕в п"ять чи трохи б╕льше тому сам╕ собою в ньо╛го складалися рядки, що вв╕йшли в таку дорогу серцю книгу "Св╕т, по частинах розглянутий":

Добачу марн╕сть значну св╕ту цього,

Б"ють батька, стрия чи брата свойого.

Невинних кров"ю ти, лотре, торгу╓ш,

Кров брат╕в помсту з небес лементу╓...

...Вони пригадували ще як╕сь ╕сторичн╕ буваль╛щини та курйози, як╕ не витер ╕з пам"ят╕ в╕тер де╛сятил╕ть, а в душ╕ у Данила смеркалося: марне в╕н тратив ст╕льки часу, марне на небезпеку не раз на╛ражався, аби лише побалакати про далек╕ л╕та - не зможе, не схоче чи не п╕д силу гетьману стати в помоч╕ його кра╓в╕, кривди позбутись та волю здо╛бути...

Вельми противилося Баксютенков╕й матер╕ ля╛гати в л╕карню - за життя лише раз вона там була, в дитинств╕, коли в переповнених палатах забрак╛ло м╕сць ╕ л╕жко ╖╖ поставили в коридор╕ б╕ля вби╛ральн╕; в╕дтод╕ в╕д одного слова "л╕карня" в╕дгони╛ло ╖й коридорними протягами, в яких кр╕пкий дух хлорки, аж оч╕ сльозилися, був навп╕л ╕з туалет╛ним н╕як невгасимим смородом.

Вона довго опиралася коли грубуватим, а коли просто зневажливим нагадуванням та зажадан- ням сина, а врешт╕, мов тр╕снуло щось у грудях всередку, репнуло так, що не скле╖ти, - напосл╕док т╕льки рукою махнула. Яка там р╕зниця, де окол╕- ти ма╓, вона й без л╕каря болячки сво╓╖ смертно╖ ймення безпомильно в╕да╓: день за днем, година за годиною й хвилина за хвилиною ╖╖ несло до краю немилосердно╖ темен╕, чорно╖ пустки, яка жахала ╕ холодила, видавалося, й без того вже вистиглу кров; той жах обезсилював ц╕лковито, геть вим╕╛тав останн╕ крихти вол╕ та ╕нстинкту споконв╕ч╛ного самозахисту, сковував правцем у передчутт╕ неминучого провалля безпросв╕тного: безодня жа╛д╕бна вже чекала там ╕ чигала на не╖...

Н╕коли вона про сво╓ життя не балакала ╕з си╛ном, один т╕льки раз завела було мову, як д╕зна╛лась смертельний власний д╕агноз. Вона спод╕ва╛лася якщо не сп╕впереживання, то, принаймн╕, хоч на простий ╕нтерес, натом╕сть перед нею поста╛ло дерев"яне обличчя ╕ конвульсивн╕ потуги не ви╛казати поз╕хання.

Завиграшки вона йшла життям, мов на пруд╛ких ковзанах б╕гла добре умерзлим озером, не бо╛ялась труда ╕ здеб╕льшого працювала клято, але й гульок та забавки засмакувала. З тих п╕дтоптаних ╕ начальствених, п╕д яких п╕дкладали ╖╖, трапля╛лося, дехто зовс╕м пам"ять тратив ╕ глузд, клявся негайно розлучитися ╕ на н╕й одружитися; вона ж, б╕лозуб╕ витр╕шки продаючи, х╕ба лиш сп╕дницею т╕льки в╕йне, на одн╕й ноз╕ хтиво викрунувшись, - була птаха та й полет╕ла...

А втр╕скалася, немов школярка, по вуха рап╛тово в свого ж с╕льського парубка, зайнялося усе та запалахкот╕ло, як в╕д необачного с╕рника у в╕т╛ряну пору жнивна стерня. На поз╕рний погляд, уже неабиякий знавець любощ╕в, вона вперше в╕дчула жар того полум"я, що гогот╕ти взялося над житейською стернею ╕ яке звуть справжн╕м коханням; вони аж засапувалися, випробовуючи одне одного в тривалих, ╕стинно марафонських поц╕лунках, ╖хн╕ т╕ла виснажувалися набагато б╕льше, ан╕ж у женц╕в у найпекуч╕шу жнивну пору; врешт╕, знеможен╕, вони не могли надиви╛тися одне на одного.

Не було н╕ клятв, н╕ об╕цянок одружитися, вони просто боялися вректи сво╓ щастя, бо ж за кожною об╕цянкою десь там, у зат╕нку, може критися сум╛н╕в у виконанн╕. А майбутн╓ сп╕льне сво╓ вони об-м╕зковували до др╕бниць, нав╕ть де шафа стояти╛ме в ╖хньому дом╕ або телев╕зор, ╕ к╕шку яко╖ маст╕ вони заведуть.

Антон пропав так раптово, мов його, наче курча безпом╕чне, шул╕ка який схопив, - день не було ╕

другий, а третього, не витримавши, непрошеною прийшла в його д╕м.

- Нема, в Ки╖в по╖хав, - грали в хованки оч╕ батьк╕в.

Вперше в житт╕ в╕дчула вона р╕зницю м╕ж хаха╛лем, випадковим приблудою лиш на н╕ч, якого ╕н╛коли дел╕катно звали партнером, та людиною, що, мов прищепа до дерева вже приросла, ╕ тепер по живому х╕ба можна рвати. Весь день вона не знахо╛дила м╕сця, як безнад╕йний п"яниця, що перебрав учора ╕ тепер не ма╓ чим задобрити пекуче нутро; п╕д веч╕р знесилен╕й, обмолочен╕й, ╖й вити хот╕ло╛ся, наче безпом╕чн╕й сучц╕, що втратила раптом щенят.

Антон як пропав раптово, так ╕ заявився через м╕сяць негадано: в╕н несп╕шно, дивуючи земляк╕в та т╕шачись цим, ╖хав вулицею на вилискуюч╕й бо╛ками ╕номарц╕, а поруч сид╕ла в машин╕ кирпата д╕вка з яскраво зеленим волоссям. На авт╕вку тод╕ витр╕щувались б╕льше, напевне, ан╕ж на дивну в тамтешн╕х краях зач╕ску - стара влада сипалася на очах, але ╕ноземн╕ авто у сел╕ ще були дивиною.

До вечора поголос об╕йшов усе село, що хлопець одружу╓ться на ╕номарц╕, а тесть у столиц╕ в ньо╛го - вельми тлустий.

...Наступного дня тяжка була праця в Марини, до близько╖ червоно╖ дати влада кор╕вник хот╕ла добудувати, ╕ всю ланку ╖╖ теж пригнали сюди, бо б╕льш╕сть чолов╕к╕в на сезонн╕ роботи вже повт╕╛кали: в не╖ руки витягувалися в╕д бетоном╕шалки ╕ потр╕скували сухожилля. Але нав╕ть натуга, в╕д яко╖ св╕т зелен╕в та похитувався невпевнено ╕нко╛ли, не здатна була осилити свердлика, що раз по разу мозок свердлив: що ж то за св╕т такий та жит╛тя таке? Життя, в якому нею самою торгують, мов деф╕цитною вже тод╕ ковбасою та шинкою, - т╕ че╛модани не раз ╕ сам╕й доручали завезти на затишн╕ столичн╕ вулички чи мордатим молодикам здати вже на вокзал╕; життя, в якому найтрепетн╕ше по╛чуття можна запросто обм╕няти на зал╕зяку, нехай нав╕ть чужоземну та вельми лискучу.

╤ то не вперше в Марини був обм╕н такий: за н╕ч ╕з нею одн╕ вс╕дались у висок╕ державн╕ ст╕льц╕, ╕нш╕ отримували поза чергами розк╕шн╕ квартири, ще ╕нш╕ буцегарн╕ зароблено╖ уникали. Недавно один такий, туз вельми пихатий, повз не╖ на черговому хурал╕ продеф╕лював ╕ нав╕ть не прив╕тався. А вона ж його в╕д отого готелю, де сонце в кл╕тинку л╕т десять йому мало б св╕тити, зовс╕м недавно поря╛тувала. Цей туз, коли пропивати вже було н╕чого, на ферму до них присилав обладнаний спец╕ально автобус. Смерком уваги люд не звертав на нього, мало як╕ там можуть вештатися. М╕ж тим, у той автобус швиденько п"яток чи десяток молоденьких бичк╕в заганяли, наступного ранку на б╕лоруських ринках ╖х продавали за п╕вц╕ни - ╕ знову гуляти було за що та вищестоящих по зав"язку пригоща╛ти.

Вони десь там, у верхах, шк╕рне сво╓ рихтують, а вона в них х╕ба за помийницю, куди с╕м"я сво╓ зливають.

...Що сталося пот╕м - не зразу Марина втямила, ╖╖ трясонуло щомоц╕, до того ж дивно якось, стру╛сонуло немов ╕зсередини, св╕т поплив перед очима ╕ зовс╕м ╕ншим постав; мало того, трясти не пере╛ставало, як╕сь ╕скри стрибали та сипалися перед очима, ╕ вона не могла зрозум╕ти, чи то вида╓ться просто, чи жмут ╕скор вистрибу╓ на дротах; ╖й хо╛т╕лось кричати, та заледве рота могла розкрити, - вона пнулася понад силу якось в╕д╕рватися в╕д зна╛в╕сн╕ло╖ бетоном╕шалки ╕ не могла; в останню мить ще змайнула думка, яка вт╕шити нав╕ть змогла: якщо то смерть - ну то й дяка велика ╖й...

Вертався Братковський в╕д гетьмана з душею, яку хто немов каменем привалив, - важким, хо╛лодним, зеленим мохом порослим; ╕ ту каменюку, пручатимешся чи н╕, н╕як не вдасться зсунути, беркицьнути та позбутися. Не так шкода згаяного часу, як змарнованих над╕й, спод╕вань власних, а ще братчик╕в у Львов╕ та Луцьку.

Данило сповна розум╕в, як непросто ╤ванов╕ Степановичу наклеювати на вуста п╕дсолоджену усм╕шку та з останн╕х сил рад╕сть велику вдава╛ти при зустр╕ч╕ з московитським царем чи його дв╕рцевими, хоч насправд╕ дулю смачну в кишен╕ тримав, нав╕ть б╕льше: "холоп царя ╤вашко" та╖в тиху ненависть, ╕ в╕д того тамування зненависть ще пекуч╕шою ставала. Сам Братковський за будь- як╕ калач╕ не схот╕в би так жити, ╕снувати в житт╕ подв╕йному, наче в просторах р╕зних.

Рано чи п╕зно, гадав Данило, схоже роздво╓ння, ╕ вашим ╕ нашим, добром не зак╕нчиться. Те вже видивитися в╕н мав нагоду в житт╕ Луцького брат╛ства.

Зовс╕м з ╕ншого приводу гортав Братковський документи, що в╕д давност╕ вже жовтизною брали╛ся, як натрапив на дивний лист:

"Паном братиеи моей брацтва Чесно-Креско- го монастыра, а звлаща старшому строителю и отцу нашему, честному отцу игумену и рознымъ паномъ дозорцомъ и всимъ панамъ братьеи, од найвышщого и до намнейшего брата уписного".

Так звертався до братства "братъ вашъ Лаврен╛тий Древинский, чашник Волынский, его королев╛ской милости покоевый дворянинъ и секретаръ".

То був шанований в усьому кра╖ чолов╕к, учас╛ник к╕лькох православних братств та ╖х меценат, особливо Луцького ╕ Кременецького, посланник громади до короля Сигизмунда ╤╤╤ Ваза не ви╛знавати Берестейську ун╕ю, не раз обраний на сейми ╕ сеймики. В╕н належав, на погляд Брат- ковського, до тих св╕тлих постатей, що все хот╕╛ли примирити "Русь ╕з Руссю". З-п╕д спок╕йного на поз╕рний погляд тексту листа виховано╖ лю╛дини, як з-п╕д озерно╖ глад╕ з глибини джерело, била тривога й ледве приховане обурення. В╕дпо╛в╕дальним за братськ╕ грош╕, що надходили в╕д меценат╕в, для "зар╕бку" дозволялося надавати приватним особам кредит. Але от б╕да, чинш в╕д позичальник╕в за користування не завжди над╛ходив - добренькими за громадський кошт хтось бути вельми хот╕в, зв╕сно, дещо з хабара под╕бно╛го соб╕ маючи. Г╕рше того, до школяр╕в чи стар╛ц╕в фундоване добросердими людьми не надхо╛дило ╕нколизовс╕м. Тож Лаврент╕й Древинський мав право вимагати: "Нехай учынят личбу и у скринци найдуются..."

Ще г╕рк╕ше було Данилов╕ в╕д ╕стор╕╖ з родиною Гулевич╕в, а саме Дрозденсько╖ г╕лочки, де четверо з п"яти д╕тей прийняли чернечий постриг. Один ╕з них, Андр╕й, чернече ╕м"я Атанас╕й, буц╕мто пода╛рував Луцькому братському монастирев╕ д╕дичн╕ сво╖ ма╓тки. Нав╕ть дарчий запис був опубл╕кова╛ний у зб╕рнику документ╕в Чеснохресного брат╛ства.

Все те буйдою звичайн╕с╕нькою виявилося та ви-кликало вельми прикр╕ суди людськ╕, пересуди та пересм╕шки - рот не город, не загородиш. Як про-яснилося згодом, ╕гумен монастиря зам╕сть плен╕- потенц╕╖, себто доручення представляти приватну особу в боргов╕й справ╕, лукаво на п╕дпис, нав╕ть очима не кл╕пнувши, подав дарчий запис на монас╛тир - дов╕рливий чернець уявити не м╕г тако╖ п╕д╛м╕ни та п╕дписав. Тож Андр╕й мимовол╕ попсував стосунки з родиною, що подалася в суди, - не мав сили в╕н також спок╕йно очима зустр╕тися з нечис╛тим на руку ╕гуменом, покинув чернечу обитель ╕ жив як св╕тська особа надал╕ в сво╖х волод╕ннях.

З одного боку, начебто не для себе старався так ╕гумен, все примножити монастирськ╕ ма╓тност╕ клопотався, а з ╕ншого боку - ласки перед началь╛ством духовним зажити хот╕в, лапувку йому сво╓╛р╕дну п╕дсовував, але т╕льки зневаги людсько╖ на╛жив та т╕нь на монастир ╕ все братство кинув. Г╕рк╕ стор╕нки...

Батурин позаду, залишаються т╕льки роздуми.

Прощалися Братковський ╕з Мазепою стри╛мано, нав╕ть долон╕ в ╤вана Степановича були хо╛лодними, буц╕мто пригорщ╕ льоду до цього у них тримав; розходилися, наче й не було тих давн╕х юнацьких спогад╕в, спудейських л╕т, а ще недав╛н╕х, не виправданих уже тепер спод╕вань.

Нер╕шуч╕сть ╕ нех╕ть гетьмана стати в по╛м╕ч напливали чорним смутком у душу Данила, але... Але чи суд╕я в╕н Мазеп╕, п╕вгетьманов╕ п╕в- Укра╖ни, роздерто╖ та розшматовано╖, ╕ н╕хто не в╕да╓, якими мостами правий берег ╕з л╕вим злу╛чити. Не треба ходити далеко - у кра╖ Данила, на тому самому берез╕, часто-густо люд теж сп╕льну мову розгублю╓, нав╕ть у родин╕ одн╕й чи с╕м"╖ од╛н╕й.

У Чеснохресному братств╕ лучеському ще жили пом╕ж старшеньких братчик╕в спомини про перше чисте ╕ св╕тле кохання Галшки Гуле- вич╕вни, що чимало добра робила для громад Ки╓ва й Лучеська. Хрещена ╢лизаветою, на польську манеру Галжбетою в родин╕ сперш пе╛рейменована, проте вс╕ ╖╖ звикли звати ласкаво Галшкою, - вона з п╕дл╕тка кострубатого виро╛билася стр╕мко в красуню писану з розк╕шним русявим волоссям ╕ очима зеленкуватими, де загадка молодост╕ та╖лася та очарування. Ще не забула доля сипнути ╖й розуму щедро, трудо- любства пошанування ╕ знань та вченост╕ не по л╕тах: в╕льно вона балакала латинською й поль╛ською, старослов"янською, французькою та дав╛ньогрецькою мовами. Тож як заслав сват╕в Хрис╛тофор, син тако╖ само потужно╖ родини ╤пат╕я Пот╕я, берестейського каштеляна в недавньому ╕ сенатора Реч╕ Посполито╖, ╓пископа Володимир- ського, то вподобала Галшка парубка, статного, вдачею лаг╕дного та добродушного.

Та от лихо: не маючи чогось супроти парубка, батьки не хочуть доньку в╕дпускати в родину не-любого ╖м ╤пат╕я Пот╕я, а вельми затявся батько. В╕н знаним у кра╖ був чолов╕ком, син ╓пископа

Луцького ╕ Острозького, Холмського ╕ Бельського, Володимирського ╕ Берестейського, об╕ймав Ва╛силь Гулевич посади п╕дстарости Володимирсько╛го, а згодом ╕ войським тут став - без характеру кр╕пкого цю округу не втримав би.

Але й у доньки його вдача не з т╕ста л╕плена, на кам╕нь найшла коса, аж ╕скри кресалися: ╕ мусили поступитись батьки, розтопилися ╖хн╕, на поз╕р╛ний погляд, крижан╕ серця, бо таки остереглися щаст╕ дочки перейти дорогу. Року 1593-го у Воло- димирському православному храм╕ над головами молодих тримали в╕нчальн╕ корони, ╕ хор церков╛ний, мимовол╕ милуючись вдатною парою, висп╕╛вував ╖й молитовне благословення. Свати молодя╛там у дарунках н╕як не хот╕ли одне в╕дставати в╕д одного, Галшц╕ грош╕ дарували поважн╕, дорого╛ц╕нност╕ та ма╓тност╕, село Несв╕ч при т╕м числ╕, а в╕д молодого теж над╕йшло чимало добра, та ще село Городок у додачу.

Щастя, як водиться, недовгим було, та не вина в тому молодого подружжя. Чолов╕к╕в батько стр╕м╛ко набирав ваги на духовн╕й стез╕, сперш ╓пископ Володимиро-Берестейський, натхненник Берес-тейсько╖ ун╕╖ та посланець Собору ╓пископ╕в до Папи Римського, що стане небавом митрополитом Ки╖вським, не випускав з ока ╕ сина.

- Переходь у нашу в╕ру, - просив сина, щиро вбачаючи в ун╕╖ здолання б╕д тогочасних та чвар православних ╕з католиками.

Христофор в╕дмовчувався, йому, що прийняв кальв╕н╕зм, доки навчався в Крак╕вськ╕й академ╕╖, то вихрестився в католика, то став православним,

не лежала душа вкотре м╕няти в╕ру; син опускав оч╕, боячись поглядом зустр╕тися з батьком.

- Не послуха╓шся - позбавлю спадку, - казав ╤пат╕и Пот╕й наступного разу синов╕, и тон його те╛пер був аж н╕як не прохальний.

Дел╕катний за вдачею Христофор не мав сили дати р╕зко батьков╕ в╕дкоша, але й погодитися на його на-полягання н╕як не м╕г. В╕н не т╕льки не хот╕в ╕ти в нову громаду, а ще б╕льше боявся завдати прикро╛щ╕в кохан╕й Галшц╕; та плакала ╕, знаючи м"як╕сть чолов╕кового характеру та ризик необачного вчинку, благала не зраджувати в╕ри ╕ не краяти душу ╖╖.

- Я в╕дречуся в╕д тебе, - батьк╕в гн╕в доходив меж╕.

Батьк╕вський д╕м, такий дос╕ р╕дний, найзатиш- н╕ший у св╕т╕, раптом став чужим ╕ ворожим, по дол╕вц╕ тепер Христофор ступав, наче по кам╕нн╕ розпеченому, а пов╕тря ставало як перед грозою - ╕ в╕н задихався в╕д його нестач╕. Врешт╕, озираю╛чись, наче злод╕й, вт╕ка╓ разом ╕з дружиною з бать╛к╕вського дому - жити тепер вони будуть в ма╓тку Гулевич╕в.

Марно, проте, спод╕валось подружжя на спок╕й та мир у родин╕. Домагатися переходу сина в ун╕йну в╕ру Христофор╕в батько не припинив - Христофор став ще мовчазн╕шим, якимось лякливим, що здри╛гався нервово при неспод╕ванц╕ найменш╕й, худнув чомусь та с╕р╕в на обличч╕, - всихав, наче дерево, в якого зловмисник п╕друбував кореня. Упоко╖вся в╕н так само тихо, як жив, не завдаючи н╕кому кло╛поту, помер негадано для домашн╕х ╕з виразом об- легшення на лиц╕ та вт╕хи в╕д завершення його мук ╕ терзань земних. ╤з маленькою Катериною на ру╛ках Галшка лишилася ще такою молодою вдовою. Ворожнеча родин м╕ж тим не припинилася, т╕льки тепер лягла вона на вдовин╕ плеч╕.

"То вона довела його до гробу", - доходила мова про не╖ в╕д оточення колишнього свекра.

А ще почалися суди, в╕д Галшки за ╖х висл╕- дом в╕д╕брали вже Городок, подарований на вес╕л╛ля, але тим вона щонайменше печалилася. Г╕рше було, як через суд ще й доньку в╕д╕брати нам╕рили╛ся, але, дякувала вона Богов╕, не д╕йшло до того, суд обмежився лише оп╕кунством материним до повнол╕ття дочки.

╤з часом колишн╕й свекор ще нервов╕шим та ка-тегоричн╕шим ставав, а вельми п╕сля того випадку серпневого дня у В╕льно, як вертався ╤пат╕й Пот╕й в╕д В╕ленського ╓пископа.

Неспод╕вано навпроти ратуш╕ напав на нього чолов╕к ╕з сокирою - все трапилося в якусь м╕зер╛ну мить, н╕хто не зм╕г бодай щось вд╕яти та оборо╛нити; зблиснуло лезо перед ударом у шию, напад╛ник раз ╕ вдруге замахнутися та рубонути встиг. Врятував ╤пат╕я Пот╕я золотий ланцюг в╕д арх╕╛╓рейського хреста, але все ж два пальц╕ л╕во╖ руки, якою боронився арх╕╓пископ, тод╕ в╕дтяла сокира. Нападником був православний ╤ван Тупека.

Моторошне життя породжувало ще мотрошн╕ш╕ чутки... Братковський в╕рив ╕ не в╕рив у те, що опо-в╕дав у Варшав╕ на сейм╕ Лаврент╕й Древинський:

"Ун╕йний арх╕╓пископ Кунцевич наказував ви-копати ╕з земл╕ т╕ла православних та викинути з могил на поживу псам..."

Та зовс╕м не з чуток в╕домо було про страдницьку смерть самого Йосафата Кунцевича. Як ви╖жджав арх╕╓пископ ╕з Полоцька вгамовувати п╕дбурений злими людьми В╕тебськ, то попросив для себе заго-тувати труну. По служб╕ Бож╕й у в╕тебському собо╛р╕ обманутий натовп оточив ╕з погрозами будинок арх╕╓рея, що не вважав за потр╕бне мати при соб╕ охорону. До розгаряч╕лого люду вийшов сам арх╕-╓пископ:

"Д╕ти мо╖, чому б"╓те слуг мо╖х? Якщо шука╓те мене, то ось я..."

Розгубилися нав╕ть найгаряч╕ш╕ голови, але все ж дво╓ знайшлося, хмелем запаморочених: один палицею вдарив арх╕╓пископа, а другий ру╛бонув сокирою... В сутичц╕ кривав╕й мало хто й спам"ятатися здатен, ще живому арх╕╓рею про╛стрелили голову, пон╕вечене т╕ло у бочку поклали й спустили в Двину...

...Як же воно так у св╕т╕ ведеться, - роздуму╛вав дорогою додому з Батурина Данило Братков- ський, - що в╕ра, зам╕сть ╓днати людей, раптом с╕м"╖ роз"╓дну╓, батька сварить ╕з сином, люди, що Книгу найголовн╕шу однакову мають, те саме Святе читають Письмо, раптом ╕з сокирою одне на одного чомусь кидаються. Де ╕ коли вони в╕дсту╛пили в╕д Слова Спасителя? А ти хочеш в╕д гетьма╛на, - сам на себе звертав Данило власну невдачу по╖здки, - аби в╕н самотужки сточив так з╕ зл╕стю та п╕дступом розрубане ╕ роз"╓днане.

Танула г╕ркота, наче лас╕вц╕ на в╕кн╕ в╕д тепла у хат╕, лише як згадував Братковський доброду- х╕в-братчик╕в, таких як б╕бл╕отекар Ф╕ларет Горо- дельський. То в╕н встановив порядок зразковий у книгозб╕рн╕, де вишикувалися фол╕анти грецькою ╕ церковнослов"янською, польською ╕ латинською мовами. А т╕ книги сюди втрапили з рук Галшки Гулевич╕вни ╕ Петра Могили, ╤вана та Саму╖ла Ви- говських ╕ шляхтича Олександра Пузини, Йова Кондзелевича ╕ Мар╕╖ Мазепи, ╕нших братчик╕в ╕ сестер. ╥хн╕ ╕мена, думалося Данилов╕ у дороз╕, не згаснуть у час╕, як можеслабосилу св╕чку зга╛сити в╕тер, що вв╕рветься раптово у д╕м. Ц╕ люди приходили в братство не т╕льки з книгами, вони, на в╕дм╕ну в╕д тих, хто в пота╓мних шпаринах ко╛рисливо╖ душ╕ та╖в вигоду, дарували братствов╕ немал╕ кошти чи ╕нш╕ статки. Ян Гуляницький ╕ Олександр Яловицький, Варвара Лозчанка ╕ Пав╛ло Русинович, Гальшка Гулевич╕вна ╕ Юр╕й Пузи- на, Катерина Смиковська ╕ ще низка славетних ╕ безкорисливих...

╤з неблизько╖ Грец╕╖ привела доля Олександра Мозелл╕ у Луцьк, у Чеснохресне братство, якому подарував ма╓ток у Бродах, чимало майна ╕ по╛над с╕мдесят дв╕ тисяч╕ злотих - неймов╕рно вели╛к╕ кошти на т╕ часи. А Галшка Гулевич╕вна сперш принесе до ки╖вського маг╕страту фундуш "право╛в╕рним ╕ благочестивим християнам народу русь╛кого... тим, котр╕ в благочестив╕й Сх╕дн╕й Церкв╕ тривають ╕ тривати будуть". Даруватиме вона ки╖вському братству "д╕м ╕з землею, з ус╕м до того двору... пожитками, р╕зними належностями, н╕чо╛го соб╕ сам╕й ан╕ нащадкам мо╖м не залишаючи. Все с╕╓ - на монастир чину Васил╕я Великого, також ╕ на школи, також шляхетським, як ╕ м╕щанським, ╕ на кожний ╕нший чин богоугодного життя, задля спас╕ння християнського". До презенту цього пре╛щедрого додала вона ще й десять тисяч злотих...

Через с╕мнадцять рок╕в на дарованому постане 1632 року Ки╓во-Могилянська колег╕я, що виви╛щиться згодом в академ╕ю славетну. А коли сувора ╕ зовс╕м для Галшки нещедра доля поверне ╖╖ знову на Волинь, то обдаровуватиме вона тепер Луцьку братську церкву, монастир ╕ шпиталь, не скупити- меться на пожертви Чернчицькому монастирю та священикам.

Ось уже котре десятил╕ття при братств╕ незле почува╓ться школа, де граматику вчать, п╕╖тику та риторику, д╕алектику й арифметику, науку про святих тут викладають, церковного сп╕ву навча╛ють та святого письма. Хто до науки уподобання ма╓, повинен триденний ╕спит складати та в касу шк╕льну посильних ц╕лком чотири гроша сплати╛ти.

.╤ коли ц╕ думки наб╕гали Братковському, то не так уже г╕рчив полин зустр╕ч╕ з гетьманом, вида╛валося, нав╕ть кон╕, весело збру╓ю побрязкуючи, прудк╕ше б╕гли додому - таке-бо життя, в якому химерно тасу╓ться св╕тле з чорн╕зним, ╕з вт╕хою лихо, з сумом жалким та безпросв╕тним межу╓ не- оч╕кувана, негадана рад╕сть.

Лунко грим╕ли громи, ╕ зл╕ блискавиц╕ змигува- ли.

Громи в голос╕ Баксютенка то затихали, то рап╛тово виляскували в найнеоч╕куван╕ш╕ моменти, а блискавиц╕, метаючись, готов╕ були ось-ось поц╕╛лити в сам╕с╕ньку мак╕вку винуватця.

- П╕дполковник Кошлатий! - вигукнув голова адм╕н╕страц╕╖ тоном, яким перед рингом оголошу╛ють боксера, ╕ м╕л╕ц╕йний п╕дполковник прудко схопився, т╕льки рядочок його медалей жал╕бно брязнув на грудях, мов м╕дяки в жебраков╕й шап╛ц╕.

- Суддя Зал╕па! - виляснуло знову, ╕ настраха╛ний суддя посп╕хом пропихав огрядного живота м╕ж столом ╕ масивним, п╕д старовину вир╕зьбле╛ним дубовим ст╕льцем, в╕дсунути який було йому несила.

Блискавиц╕ з-п╕д густих бр╕в Баксютенка били по черз╕ то п╕дполковника, то суддю, а решта ра- йонового кер╕вництва за довгим пол╕рованим сто╛лом принишкло голови втягувала в плеч╕, аби блискавка чергова по комусь ╕з них часом не зри- кошетила.

- Я вам кожному дав поважне кр╕сло й держав╛не авто п╕д розповн╕л╕ ваш╕ зади, - обурення роз╛пирало леген╕ районного голови, ╕ в╕н обома рука╛ми вхопився за кришку стола, аби часом у пов╕тря не знятися. - А ви справитися не здатн╕ з отим ви- шкребком й стервом Денисом Пол╕щуком, що не визна╓ нашо╖ р╕дно╖ влади.

Ще п╕дполковник було рота в╕дкрив, силячись слово вимовити, та виляск головино╖ долон╕ по сто╛лу знову його у правець вв╕гнав:

- Нишкнути! Н╕чого мен╕ параф╕нку травити та хльобало розкривати. К╕п╕шного бродягу - в бара- н╕й р╕г, його ╕ всю його шоблу та кент╕в його вс╕х. Ця гнида козирна назавше ма╓ усохнути.

П╕дполковников╕ таки вдалося вставити слово:

- Браткам його здам... Якраз один п╕двернувся.

- Знать не знаю! - як виляском батога. - Щоб я цього жмурика не бачив б╕льше н╕ на цьому св╕т╕, ан╕ на тому! Детал╕ - на нарад╕ в Апол╕нар╕я Апо- л╕нар╕йовича.

"Знов усе лайно мен╕, - промайнуло в пом╕ч╛ника, як перейшли ус╕ в його каб╕нет. - ╤ в╕дпо╛в╕дальн╕сть також". В╕н ненавид╕в Баксютенка з такою самою потугою, як ╕ служив йому; р╕вно╛великим цим величинам був ще страх нутряний, що п╕дживлювався переданням, яке ╕нколи на╛п╕впошепки шелест╕ло пом╕ж старожилами: мов╛ляв, хтось ╕з предк╕в Баксютенка в давнину слу╛жив катом.

- Пришити, - не вагавсь п╕дполковник, побряз- куючи медалями.

- Неправильно, - заперечив суддя. - Як нам на-казано: щоб н╕ на тому св╕т╕, ан╕ на цьому...

- Хр╕нзна-що ╕ бантик збоку, - буркнув п╕дпол-ковник. - Як у казц╕ - ╕ди туди, не знати куди.

- Може, порожню труну закопати ╕ хрестик по-ставити з написом: "Упоко╖вся раб Божий Денис. Вельми за ним суму╓мо"? - подумав уголос Апо- л╕нар╕й.

- Виявиться швидко. Скандал буде розк╕ш╛ний, - спробував передбачити под╕╖ все ще насу╛плений п╕дполковник.

- Належить усе по закону робити, - нарешт╕ полишив Зал╕пу недавн╕й переполох, мов його ворожка яйцем викачала, ╕ суддя знову набрав поважного, в╕дпов╕дного його становищу вигля╛ду. - Спершу пропоную цього жмурика майна позбавити повн╕стю. Робиться просто: виготовля╛╓ться нелегально печатка його п╕дпри╓мства, пи╛шеться протокол збор╕в засновник╕в, де вс╕ майно╛в╕ та ╕нш╕ права, аж до продажу чи перере╓страц╕╖, доручаються у в╕дання, скаж╕мо, мого троюр╕дно╛го брата. На протокол╕ ставиться св╕жа печатка, зав╕ря╓ться у нотар╕уса, ╕ ре╓стратор нову ф╕рму ф╕ксу╓ - весь товар ╕ майно в╕дтод╕ вже не Пол╕- щукове.

- У мене теж троюр╕дний брат ╓, - промуркот╕в Апол╕нар╕й, але на те не звернули уваги.

П╕дполковник, що дос╕ сид╕в з╕ скислим об-личчям, раптом переможно медалями забряжчав. "Напевне, йому якась думка прийшла у голову, але так ╕ не достукалася, не застала н╕кого вдо╛ма", - згадав роздратований Апол╕нар╕й в╕д ко╛гось почуте.

- У такому раз╕ ще по-╕ншому можна по закону чинити, - п╕дполковник випростався за столом, мов його збиралися якраз на дошку пошани фо-тографувати. - Першого-л╕пшого бомжа, що вмре десь у п╕двор╕тн╕, заноту╓мо, як неб╕жчика Дени╛са Пол╕щука, випишемо св╕доцтво про смерть ╕ все ╕нше, як книжка законодавча каже. Вказ╕вка на╛

шого високоповажного голови в раз╕ такому буде виконана повн╕стю: майна ╕ товару цього жмурика ще ран╕ше позбавили, а тепер його документально на цьому св╕т╕ нема, нема ╕ на св╕т╕ тому, бо ф╕зич╛но в╕н все-таки тут... Рок╕в два йому доведеться в судах доказувати, що в╕н то ╓ в╕н, а не мрець ╕з мо╛гили п╕днявся. Ще й аби вклався у два...

- Не переймайтеся, тут уже я потурбуюся, - засм╕явся суддя, погладивши лаг╕дно себе по об"╓мному животов╕, що побуркував стиха, нага╛дуючи про близький об╕д. - Але в цьому кри╓ться ще одна закарлючка хитра...

Тривожний подзв╕н злет╕в над м╕стом, по╛плив над вузькими вуличками, над буд╕влями, дерев"яними здеб╕льшого, над головами напудже- них м╕щан: гор╕ла братська церква Воздвиження Чесного Хреста, соборна церква Лучеська. Вогонь, вихопившись ╕зсередини, жад╕бно ╕ посп╕шно лиз╛нув дах, а тод╕ охопив усю буд╕влю, в полум"я люд сипав п╕сок, який вогонь ковтав залюбки, нав╕ть вт╕шено, але в╕д води т╕ вогненн╕ язики в╕дсварю- валися та з╕ злобою сичали. Ще ╕ ще на б╕ду зб╕га╛лись лучани, та з багатьох, що з порожн╕ми заяви╛лись руками, був абиякий толк.

Богослуж╕ння у поруйнованому храмов╕ надал╕ було немислиме. Йшов 1803 р╕к.

...Спов╕дальний лист Братковського зачепив Де-ниса Пол╕щука наст╕льки, що почав в╕н шукати матер╕али детальн╕ш╕ про долю братства ╕, насам-перед, Хрестовоздвиженського храму.

М╕ж тим, судячи з документ╕в та спогад╕в, по╛жежа в соборн╕й церкв╕ розголосу наробила розло╛гого, нав╕ть ╕мператоров╕ допов╕ли.

"Надлежит исправлению", - розпорядився той.

Оск╕льки не царське це д╕ло - вдаватися у дета╛л╕, то розпорядження виконувати належало м╕н╕с╛терству внутр╕шн╕х справ. Але то ще вельми висо╛ка ╕нстанц╕я, куди вища за дзв╕ницю нещасливо╖ братсько╖ церкви, тож наказом м╕н╕стра Олекс╕я Курак╕на "исправлением" займатися надал╕ пови-

нен був губернатор Волин╕ Михайло Комбурлей. Св╕й наказ Курак╕н видав не звол╕каючи, якраз че╛рез п"ять рок╕в п╕сля пожеж╕, 30 кв╕тня 1808 року.

У л╕т╕ наступному плани, фасади, описи та кош-ториси були врешт╕ завершен╕, ╕ з тими паперами й кресленнями скакали сп╕шн╕ г╕нц╕, зн╕маючи куряву, в далеку столицю, аби подати разом ╕з пе╛тиц╕╓ю на розгляд м╕н╕стра внутр╕шн╕х справ. Але м╕н╕стра й без того клопоти обс╕дали, як мошкара у заплавах Стиру худобу напровесн╕, та й поради╛тися б не завадило, тож уся паперова господарка перекочову╓ у Буд╕вельний ком╕тет. Там попосу- шили голови, допоки д╕йшли неспростовно╖ дум╛ки, що папери з Волин╕ прибули ц╕лком справн╕.

Зв╕сно, одних документ╕в для "исправления" таки замало, щонайменше потр╕бн╕ кошти. А ╖х завше браку╓, тим паче новий м╕н╕стр О. Козодов- л╓в ма╓ сво╖ м╕ркування ╕ сво╖ прихильност╕.

"На доопрацювання, для повторного розгля╛ду", - резолюц╕ю м╕н╕стра не обговорюють.

╤ знову скачуть г╕нц╕ курними дорогами, вер-таються на Волинь документи ╕ лягають на ст╕л губернаторов╕. А той, як писав сучасник, був "человекъ богатый и любил жить хорошо. В самомъ деле, какъ заиграла роговая инструмен╛тальная музыка, какъ запели певчие, какъ уста╛вили столы серебромъ и фарфоромъ...". В╕рноп╕дда╛н╕ тутешн╕ дворяни нав╕ть не знали, як в╕ддячити губернаторов╕, якими "знаками изъявить ему свою благодарность и признательность: одни предлага╛ли поставить в дворянской зале мраморный бюст Комбурлею, другие - сделать с приличною над╛

писью золотую чашу, иные - выстроить домъ и в честь его украсить его именем. Наконец все согла-сились поднести ему золотую съ бриллиантами табакерку, на что испросить высочайшее соизво-ление. Поручили сенатору изготовить оную въ Пе-тербурге, давъ знать о том во все волости губер╛нии, и от многихъ ученыхъ людей требуя совета, какую положить на табакерке надпись. Присланы были изъ Варшавы, изъ Кракова и Вильны, отъ Колдонтая, отъ Чацкого, отъ Потоцкого и отъ другихъ знаменитыхъ ученостью поляковъ; но выборъ палъ на ту, которую доставилъ славный польский стихотворецъ Трембецкий. Она заклю- чалася въ латинскихъ словахъ, что означали: "Признательная Волынь Михайлу Комбурлею, ревностному блюстителю звания". Ось найперш чим були вс╕ заклопотан╕, не до храму...

Хоча були пом╕ж прихожан пом╕ркован╕, що в п╕вголоса тод╕ радили: "Занес╕мо тому Комбурлею щось ваговите до табакерки - ╕ храм буде в╕днов-лений".

Посоромилися, не занесли.

Зими волинськ╕ каверзн╕: вдень, трапля╓ться, на сонц╕ бурульки худнуть, а п╕д досв╕ток затр╕╛щить мороз - нема╓ такого каменя, тим паче не випалили ще цегли, щоби вистояла супроти тако╖ п╕дступност╕. Руйнувався храм ╕з року в р╕к, ╕, аби сором п╕к менше начальство тутешн╓, церкву пе╛редають до Острозького монастиря.

Ще було якось смикнулися, грош╕ на в╕дбудову з╕ ср╕бного вим╕ру в асигнац╕╖ перевели, - та й за╛були по тому на п╕втора десятка л╕т ╕з гаком.

Згодом хто т╕льки не переймався, для людсько╛го вигляду, в╕дновленням храму, нав╕ть головноко-мандувач Першою арм╕╓ю генерал-фельдмаршал граф Сакон. Врешт╕ знову справа докочу╓ться до царя ╕ з тим самим усп╕хом в╕дкочу╓ться.

Через ш╕стдесят один р╕к п╕сля пожеж╕ М╕н╕стер-ство внутр╕шн╕х справ Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ наказу╓ передати ру╖ни храму у в╕дання генерал-губернато╛ра О. Дондукова-Корсакова. А в того в очах раптом дво╖тися почало: у канцеляр╕╖ був один проект, у губернатора ╕нший, тож ╕ще десяток л╕т п╕шло на листування та перекладання папер╕в ╕з шуфляди в шуфляду. Зрештою, губернаторов╕ й н╕коли було займатися такими др╕бницями, в╕н усе "Записки" царю писав. Особливо великий шмат часу забрали в нього "Записки о малороссийском языке". Начебто ╕ в л╕берали себе Дондуков-Корсаков записував, не з ус╕м в Емському указ╕ погоджувався, та ╕мперське шило неминуче вил╕зти мало з м╕шка тих "Запи╛сок": "Действительно, под безобидными, повидимо- му, предлогами, прикрываясь чисто педагогически╛ми и дидактическими требованиями, выдвигается важный вопрос о полной замене государственного языка местным наречием, пока лишь в начальной школе. Нет никакого сомнения, что логика вещей, как и педагогическая логика, потребует такой же замены и в высших учебных заведениях..." Непом╕т╛но сам для себе роздобрившись, пан генерал милос╛тиво готовий був дозволити

"использование малорусского для объяснения незнакомых ученикам русских слов в первом кла-се"...

Ще, правда, як завалилася головна баня хра╛му, то пробувала рос╕йська адм╕н╕страц╕я продати церкву на цеглу, на розбирання. Та от морока, тор╛ги виграв Гершко Ерл╕х - ну, н╕як не випада╓ за╛твердити в торгах ╕нов╕рця.

"╤ чого було не скинутися людям в╕дразу ╕ тому Комбурлею щось ваговите до табакерки додати?" - журилися розумн╕ задн╕м числом луцьк╕ м╕щани.

Зда╓ться, впродовж в╕с╕мдесяти л╕т, коли руй-нувалася церква, Волинське губернське управл╕н╛ня знайшло сп╕льну мову з волинською духовною консистор╕╓ю т╕льки один раз: ухвалили викорис╛тати цеглу з церкви на будинок, де розм╕щувалася тюрма ╕ причт.

╤з храму ма╓ постати тюрма - за неймов╕рною лог╕кою життя розвивалися в т╕ часи под╕╖, що красномовн╕ше за слова прояснювали на ц╕й земл╕ суть чергового окупанта, пришельця з╕ сходу.

Лише через в╕с╕мдесят з лишком л╕т, як вира╛хував згодом Денис Пол╕щук, зазвучала молитва у в╕дбудованому храм╕ - коли знову в╕дродилося Чеснохресне братство.

Дв╕ дел╕катн╕ ╕стор╕╖ того разу в один день тра-пилися.

- Мен╕ отой манускрипт, що для цього задри╛панця Пол╕щука перекладають, - покивав влад╛но пальцем Баксютенко, чи то кличучи п╕д╕йти ближче свого пом╕чника Апол╕нар╕я, чи сам руко╛пис мав послухатися ╕ причвалати. - Як збагримо за руб╕ж, то зелених тонн десять на дурняк забаш- ля╓мо. "Зеленню" пахне!

"╤стинно: де Бакс не ступить, там золоте верб"я росте, - з побожн╕стю подумав про шефа Апол╕на- р╕й та ще з одним клерком зважився до ╕сторика податися. - Такий ╕ з варено╖ крашанки курча ви╛сидить".

- Крим╕нальний кодекс, стаття номер, - уже в хат╕ ╕сторика тицьнув пальцем Апол╕нар╕й навгад у шк╕льний задачник, який прихопив того дня на роботу, синов╕ приклад╕в дек╕лька розв"язати. - Приховування скарб╕в, що належать держав╕. Де отой знайдений рукопис?

- До чого тут я? Мен╕ дали, от я й перекладав... Не силуйте чужими пирогами свого батька поми╛нати, - знизав отетер╕ло плечима ╕сторик.

- Як патр╕от нашого зеленого краю, - п╕дв╕вся урочисто Апол╕нар╕й ╕ п╕дняв молитовно вгору оч╕, - ви повинн╕ негайно знайдене нам в╕ддати.

- У зеленому кра╖... зеленню чути, - в╕длунням вихопилося з грудей супутника Апол╕нар╕я, що об-лизав при тому сво╖ пошерхл╕ раптово губи ╕ шмор-гнув по-школярськи носом.

Але Апол╕нар╕ю Апол╕нар╕йовичу на цьому мову спинити н╕як не виходило, як багатодосв╕д- чений держслужбовець мав в╕н ц╕лковито переко╛нати опонента, на лопатки бездоганно покласти та виволочку таку влаштувати, щоб за душу шкреб╛ло та дерло, пробирало аж до к╕сток:

- Вам належало спершу запитати думки у в╕дд╕╛л╕ осв╕ти чи ╕ншого компетентного органу, - вичи╛тував ╕сториков╕, в якого кутик рота в╕д нетерпцю пересмикувався. - А то зв"язалися з особою сум╛н╕вно╖ репутац╕╖... Теж мен╕ мисливець, щастя за переклад уполював - якихось нещасних х╕ба к╕ль╛ка тисяч гривень.

- Ми по життю вс╕ однаков╕ мисливц╕, - не стерп╕в ╕сторик, в якого на думц╕ вививалося зле: "Кому нещасних, а кому дв╕ зарплатн╕". - Але як вам так допекло, то забирайте той рукопис.

Вже додому з трофе╓м вертаючись, смикнувся було раз ╕ вдруге на сид╕нн╕ Апол╕нар╕й, мов на цвяха ненароком натрапив:

- Не замочити наш подвиг - гр╕х дов╕чний, - кивнув на згорток ╕з рукописом. - Ось т╕льки м╕с╛цину десь гарну виберемо...

...А Олег того дня з добра дива аж за╖катись по╛чав, коли на пороз╕ сво╓му побачив кореш╕в дав╛н╕х, з одного курсу.

- ╤... Гриць, ╕... Степан, - хоч яйцем переляк та подив викачуй; в╕д об╕йм╕в тр╕щали ребра, бо деся╛ток л╕т не стр╕чалися.

Як заморили було черв"ячка та "чи пам"ята╓ш?" вимовив кожен ╕з десяток раз╕в, не стерп╕в Олег:

- На природу, панове! На шашлики - тут ╖х не- зр╕вняти з вашими, що в степах п╕вденних голих- гол╕с╕ньких...

- Чванько? - перепитав зажурено Гриць у Сте╛пана.

- Зазнайко, - ще сумн╕ше Степан уточнив.

В╕д лоск╕тливого духу рум"яного шашлику язик у шлунок вт╕кав, порожн╕ пляшки з-п╕д в╕ск╕ слухняно рядочком у трав╕ шикувалися, ╕ врешт╕ Степан, пов╕трям п"янким, очевидячки, зморений, жал╕бно схлипнув ╕ захроп╕в. А Грицько з Олегом все ще змагалися:

- А пам"ята╓ш, - тицяв Грицько пальцем у ко╛реша, не кожного разу втрапляючи, - як хот╕ли за походеньки тебе покарати ╕ п╕дв╕сили над двери╛ма презерватив ╕з водою? Натом╕сть на комендан╛та добро те шухнуло, що на перев╕рку в пору таку пришвендяв...

- А ти все божився, що вельми сторожко спиш, то Степан та друзяки разом ╕з л╕жком у туалет тебе винесли.

- Ото переляк напав. Прокинувся, коли змерз, ╕ втямити не можу: сперш подумав, що на тому св╕╛т╕ вже, х╕ба ангел╕в т╕льки браку╓. Але ж н╕, ка╛хельн╕ ст╕ни, нав╕ть рукою помацав, умивальник, усе земне й проза╖чне. Тод╕, думаю, в морз╕ або в л╕╛карн╕ - так запах не той. Кривдно, що й дос╕ Сте╛панов╕, зайд╕ такому, не помстився. Х╕ба зараз хоч тр╕шки?

╤, вибравши вихололу вуглину, взявся розма-льовувати обличчя Степана, що сном праведника заснув, х╕ба час в╕д часу почмухував.

- Зараз чортяку з нього вималюю, ось ╕ р╕жки на лоб╕ ростуть...

А завершивши врешт╕ вендету, ностальг╕йно з╕-тхнув:

- ╤ в╕ск╕ смачнюще, ╕ шашлики просто фентез╕... От би ще самогоночки - пам"ята╓ш, як звозили зв╕╛дус╕ль по кан╕кулах р╕дну ╖╖ та ол╕мп╕аду всеукра╛╖нську проголошували?

- Та н╕яких проблем, - знизав плечима Олег, го-товий заради гостей ще й не на так╕ подвиги. - До найближчого села к╕лометр╕в зо два.

╤, заштовхавши в машину Степана, що спро╛соння бурчав та борсався, подалися у путь. На- п╕вдороз╕ якось не вгадав Олег, недооц╕нив ка╛люжу, що ямищем виявилася - зависло авто безнад╕йно.

- Тут кам╕нцем до села докинути, - взявся Олег зажуру Грицька розв╕ювати. - Гайда п╕шака, ра╛зом тракторця прихопимо. А Степан не д╕вка, н╕х╛то не вкраде.

За якийсь час Степан, спрагою вселенською мордований, розбурхався ╕ отетер╕ло поводив до╛вкруг очима: де в╕н сам оце опинився ╕ де його кореш╕? Нараз наб╕гла думка довол╕ таланови╛та - мабуть, в╕н оце на машин╕ в╕д"╖хав, доки не застряв, т╕льки пам"ята╓ по╖здку смутно, тож вертатися сл╕д назад; ╕ в╕н потелепав л╕совою до╛рогою.

Наступна думка виявилася ще талановит╕шою: оск╕льки сут╕нки наб╕гають, то вил╕зти сл╕д на ви╛соке дерево: чи багаття з корешами в╕н побачить, чи село яке недалеке; не ночувати ж йому в л╕с╕.

╤ в╕н, з╕бравшись з останн╕ми силами, видряпався на розлогу сосну.

На той час Апол╕нар╕й якраз додому вертав╛ся ╕ п╕д т╕╓ю самою сосною замочити удачу на╛думав: Степан, облизуючись, зачаровано т╕ль╛ки зирив, як унизу з"являлись на╖дки та питво. Раптом, через порух один необачний, хоч як не скрадався та силився постерегтись, в╕н з╕рвався ╕ з тр╕ском, з г╕лляки падаючи на г╕лляку, по╛лет╕в униз ╕ шваркнувся перед ошелешеними та нажаханими подорожн╕ми.

Апол╕нар╕й лише перехреститися встиг: пе╛ред ним звалилася нев╕дь-зв╕дки нечиста сила, справжн╕с╕нька, натуральна, з лицем чорним ╕ замазюканим, т╕льки б╕лки очей фарами авто╛моб╕льними св╕тилися в сут╕нках; сумн╕в╕в тут уже н╕яких, бо на лоб╕ в то╖ сили нечисто╖ справ╛жн╕ р╕жки стирчать. ╤ як т╕льки правець в╕д╛ступив, у к╕лька стрибк╕в опинився Апол╕нар╕й у машин╕, й так само супутник його з низького старту взяв.

- Куд-куди?! - ще гукнув Степан було всл╕д по-дивовано, та намарне.

Врешт╕ в╕н налив соб╕ стопочку, з хряскотом в╕д-кусив шмат ковбаси ╕ став чекати - мають же його шукати Олег ╕з Грицьком.

Коли врешт╕ справд╕ вони п╕д"╖хали, Степан сво╖ жал╕ виливати взявся:

- Тут в╕д мене чомусь вт╕кали, мов я з рогами...

- Пот╕м у дзеркало глянеш.

- А ще вони, перепуджен╕, як╕сь документи згу-били.

Олег розгорнув згорток: рукопис, який в╕н сам в╕ддавав на переклад.

- Рукописи не горять, мовилося в давнину. А ще вони рук поганих не терплять...

Коли вкотре Орися потелефонувала Апол╕нар╕ю ╕ не змогла ваговитого "жучка" компромату на Де╛ниса назвати, то т╕льки почула, як у слухавц╕ не- вдоволено селезнем крякнуло.

Наступного разу опов╕сти змогла лиш про спи╛сання товару передчасне й не виправдане - у слу╛хавц╕ не вта╖лося роздратоване:

- Копати глибше!

А ще в наступну розмову телефон зашип╕в, мов на чер╕нь розпечений кухоль води хлюпнули:

- Ти на кого, шалава, працю╓ш? Де у них контрабандний товар? Де д╕вають неоприбуткова- не? Де все те, за що прищучити по-дорослому мож╛на?

В Орис╕ язик чесався матюка поверх╕в х╕ба в с╕м загнути, в тому д╕л╕ вона майстром вдатним була, траплялося, в╕д ╖╖ матюка-хмарочоса правець на╛в╕ть пацан╕в бувалих хапав, але зараз стрималась через силу:

- Параф╕нку гонити не буду. На ф╕г мен╕ ще од-ного ворога наживати?

- Ще од-но-о-го? - як гуму, розтягувала слово подивована та обурена телефонна слухавка. - Тод╕ твою мат╕р цього разу не посп╕шатимемо з петель╛ки виймати, як тод╕, коли на власних панчохах в╕шалася... А за нововиявленими обставинами ╖й знову С╤ЗО засв╕тило.

Орися додому йшла вельми невпевненими нога╛ми, зовс╕м так, як вперше клею дали нанюхатися, коли св╕т починав д╕литися, дво╖вся й тро╖вся, ╕

множини його, накладаючись, творили суц╕ль╛ну мл╕ч. Боже, - наб╕гала весь час одна й та сама думка, - нащо в св╕т отаких пуска╓ш, тож супроти них мохи та лишайники несп╕вм╕рно створ╕ння до╛стойн╕ш╕...

Вона боялася озватись до матер╕, не в╕дала, як, якими словами про нову загрозу сказати, тим паче, видавалось Орис╕, дивилася мат╕р на не╖ якось не-звично.

╤ справд╕, мат╕р озвалася першою:

- Я вже в╕двикла на цьому св╕т╕ чомусь дивува╛тися. А тут, н╕ с╕ло, н╕ впало, розшукав мене в ╕н- тернет╕ вуз╕вський одногрупник, перше захоплен╛ня молодост╕ мо╓╖. Овдов╕в в╕н давно, зам╕ж кличе мене ╕ просить ви╖хати в його Закарпаття.

Орися н╕кому в житт╕ не бажала зла, кривдник╕в сво╖х зневажала швидше, а от кому насамперед до╛бро зичила, перш н╕ж нав╕ть соб╕, то ц╕й ж╕нц╕, не по кров╕ спор╕днен╕й, а долею, коли лукавою, коли милосердною, довол╕ часто ╖╖ зигзагом вигадливим Орися, заплющивши оч╕, на шию матер╕ плигну╛ла, аж та хитнулась та на ногах ледве встояла, об╛н╕мати стала.

Орися ╕нколи думала, що якби знала свою р╕дну, справжн╕с╕ньку мат╕р, то не змогла б б╕льше й м╕ц╛н╕ше любити ╖╖, ан╕ж оцю ж╕нку, що знайшлася на ╖╖ невеликому ще, але непростому шляху. Вона не з╕знавалась н╕коли, що з дитинства, заледве себе пам"ята╓, малювала мат╕р - диво дивне╓, кожного разу з-п╕д ол╕вця чи фломастера, з-п╕д закарлюк дитячих невправних чи згодом з-п╕д л╕н╕й ч╕тк╕╛ших проглядалось обличчя, схоже саме на ж╕нку оцю, що вихопила Орисю з б╕ди, в як╕й топилася п╕дл╕тком - ╕ в св╕т╕ ц╕л╕с╕нькому н╕кому, кр╕м не╖, д╕ла н╕якого не було до того потопельника...

Вона обн╕мала й обц╕ловувала р╕дне обличчя.

- По╖демо разом, еге ж? - соромливо заглянула мат╕р в оч╕ дочц╕.

- ╥хати вам. Нев╕дкладно. Нав╕ть як щастя десь там, за горами.

- А ти з╕ мною? Чого ж не в╕дпов╕ла?

Те заскочило Орисю зненацька, н╕яких вагань не було б ран╕ше, нав╕ть м╕сяц╕в к╕лька тому, зараз же вона не могла в╕дказати напевне ╕ щиро, десь застрягала в дороз╕ в╕дпов╕дь, - на превеликий по╛див само╖ ╖╖.

- Щось трапилося? Чи тоб╕ тут хтось подоба╓ть╛ся? - ╕ подивовано, ╕ насторожено.

- Не знаю, - по-дитячому поклала Орися матер╕ голову на плече.

Марину електричний струм продовжував неми-лосердно трясти, вона хот╕ла ╕ не могла в╕д╕рватися в╕д здичав╕ло╖ бетоном╕шалки, вона нав╕ть крик╛нути нездатна була, бо н╕ вдихнути, н╕ видихну╛ти - допоки найближчий ╕з роб╕тник╕в, вмить усе зрозум╕вши, не рубонув сокирою по електричних дротах, що з╕ зл╕стю ╕скрилися та сичали.

Уже в перш╕ наступн╕ дн╕ Марина виявила за собою одну дивину: вона здатна була засв╕тити електролампочку нав╕ть без вимикача, досить було лиш на не╖ подивитися пильно, х╕ба тр╕шки напруживши з╕р; все яскрав╕ше при бажанн╕ та лампочка буде гор╕ти, аж голубим св╕титиметься, а врешт╕, як постаратися, зася╓ електрозваркою та, з тр╕ском розл╕таючись др╕бними осколками, лопне.

╤ншою забавкою було з хвилину зосереджено подивитися на електрол╕чильник - ╕ той усе по-в╕льн╕ше починав обертатися, а врешт╕, смик╛нувшись к╕лька раз╕в, ╕ зовс╕м спинявся, доки новим зусиллям не змушувала його оживати знову.

╤з часом Марина пом╕чала в себе й ╕нш╕ дивн╕ чи то вади як╕сь, чи переваги: могла, до слова, доло╛нею, наче магн╕том, притягувати др╕бн╕ металев╕ предмети, ╕ не лише зал╕зн╕.

Антона вона поклялась сама соб╕ забути, лай-нувшись, "а щоб ти не розжився", ╕ таки навчила╛ся в╕дганяти найменшу думку чи згадку про хлоп╛ця, присипавши сл╕д його в пам"ят╕, наче п╕сочком,

робочими клопотами та морокою буденною - при-сипала ще й притоптала, мов присок отой неслух-няний в╕д згаслого вже багаття, з якого, однак, ще час в╕д часу зривалися ╕скри.

Зв╕сно, хвил╕ поговору людського прибивали до не╖ т╕ чи ╕нш╕ чутки. Балакали, що Антон вельми розжився, в митник╕в став за р╕дного брата ╕ вже д╕м у столиц╕ вельми розк╕шний зв╕в. Т╕ сам╕ не╛всипущ╕ хвил╕ не забарилися докотитися, коли Антона на контрабанд╕ хапнули, д╕м конф╕скува╛ли ╕ тестеве лискуче авто заразом загребли; що╛правда, в╕дкупитися пощастило, строк невеликий жихарити довелось. Але чорна смуга для нього на цьому чомусь об╕рватися не забажала: доки тю╛ремн╕ харч╕ смакував, ж╕нка в св╕ти неспод╕вано подалася з якимось жонглером ╕з цирку за╖жджо╛го; ледве вол╕ понюхав п╕сля тюремного пов╕тря прокислого, що дов╕чно тор╕шньою нап╕взогнилою капустою просякло, як в автоавар╕ю втрапив жах╛ливу. З╕брали його по частинках, щоправда, сов╕╛сно, та все ж без ноги лишився ╕ довго та мучено вчивсь на одн╕й ноз╕ стрибати, мов ╕з рогатки п╕д╛стрелений горобець.

Випадком Марина мат╕р Антона якось зустр╕ла, недалечко якраз в╕д тепер╕шнього об╕йстя ╖хнього, бо вимушено вернулись обо╓ вони ╕з сином у село. Не забути н╕коли ╖й зустр╕ч╕.

Пам"ята╓ться, сталося те в нед╕лю Прощену. Вони пор╕внялися, ╕ не вп╕знала Марина ж╕нку, висохлу ╕ пожовклу, мов позатор╕шня залежана тараня: "Правду, напевне, плещуть, що рак ╖╖ при╛хопив", - подумалось мимох╕ть.

- Прости мене... якщо можеш, - приспинилась раптово ж╕нка, наче сп╕ткнулася, ╕ так само у мов╕ спотикалося слово.

Марин╕ нав╕ть поглядом важко було зустр╕тися з людиною, яка, за переказами людськими та пере-судами, ╕накше як "лярвою" н╕коли ╖╖ ╕ не звала.

- Та... спливло, - т╕льки й видушила ╕з себе через силу, не маючи духу в╕дказати тими звич╛ними, стол╕ттями вив╕реними словами: "Хай Бог Вам проща╓".

Марина мов на водод╕л╕ стояла, зв╕дки р╕чки в р╕зн╕ сторони потечуть, вона достеменно знала, як християнин чи християнка мають вчинити, де силу знайти через найб╕льший, нав╕ть немисли╛мий б╕ль переступити; вона шукала по закапелках сво╓╖ душ╕ правильне слово та аргумент потр╕бний, та куди не пробувала б кинутися ╕ в який куточок не тицьнулась би, скр╕зь порожнеча була ╕ пустка, в як╕й х╕ба мстив╕сть в╕длунювала.

"Куди ж ти нам╕рилася, людино добра?" - пита╛ла сама себе Марина, знаючи, що вороття вже не буде, зл╕сть чи прошення як обере, дос╕ не вигада╛но дороги третьо╖; у природ╕, напевне, ╖╖ нема...

"Та гори воно все син╕м полум"ям", - вибрав╛ши врешт╕-таки дорогу свою, з серцем подумала мстиво, але якось мов чужою думкою ╕ словом чужим.

У ту саму мить за спиною глухо бубухнуло, обо╓ ж╕нок р╕зко обернулись туди: на об╕йст╕ Антона та матер╕ полум"я палахкот╕ло, дужчало на очах та наростало, т╕льки незвичне якесь, чомусь синю╛вате. "Антон же спиртом балувався, з митниками

разом, подейкували, продовжував заробляти", - ще встиг промайнути здогад.

Мат╕р зойкнула, мов п╕дстрелена, ╕ метнулася до б╕ди сво╓╖ вогненно╖, а Марина ще довго стоя╛ла ╕ вт╕шено у той б╕к вглядалася, де звивалися в небо вогненн╕ зм╕╖, де бухали, лунко рвучись, час в╕д часу спиртов╕ кан╕стри ╕ де на очах ╕з димом та полум"ям ╕шов останн╕й прихисток с╕м"╖, в яку ╖й не судилося влитися. "Так ╖м ╕ треба", - аж за- шкварчали оч╕.

Дос╕ легенький в╕тер раптом дужчати став ╕, закручуючись, у вихор перероджувався; пориви його з розб╕йницьким висвистом зн╕мали куряву, стовпи ╖╖, пританцьовуючи та засл╕плюючи пере╛хожих, ╕шли дорогою, а на об╕йст╕ роздмухували зле полум"я, яке розросталося ╕ вже сус╕дським бу╛д╕влям загрожувало, воно з╕ мстивою вт╕хою гого╛т╕ло, росло на очах ╕ торжествувало.

Як зайшов Денис на склад, то не м╕г не пом╕ти╛ти куди жвав╕шу за звичне Орисю, що присмерко╛вою ласт╕вкою вививалась пом╕ж стелаж╕в, а оч╕ ╖╖ наче сам╕ балакали. В╕н навмисне не став звертати уваги, нехай покортить, якщо чимось под╕литися хоче, згодом буде нав╕ть смачн╕ше... Врешт╕ тер╛пець той, що закипав у не╖ п╕д щ╕льно закритою кришкою, не витримав, ╕ кришку з╕рвало:

- А в нас знову перев╕рка була.

Денис кивнув так, мов воду з мокро╖ голови струшував.

- То я торбу ╖м спакувала.

Денис знову воду з чуприни струсив.

- ╤ ще рахунки кл╕╓нтам переписала, задула су-проти угоди так, що не пом╕тять - хоч тисячу-дру- гу яку на халяву матимемо.

╤ вона кинула на нього торжествуючий, тр╕шки кокетливий погляд, - ╖й так запраглося, щоб в╕н не пропустив повз увагу ╖╖ старання та оц╕нив до╛стойно. Орис╕ хот╕лося, щоб тут не мали ╖╖ за чу╛жака, ще й закинутого нев╕дь для чого; з подивом вона в╕дчувала, що хоче бути потр╕бною комусь не задля т╕лесно╖ вт╕хи, як колись, от соб╕ вдоволь╛нив хтось ту вт╕ху ╕ захроп╕в; вона хот╕ла, аби по╛бачили в н╕й просто людину, чимось варт╕сну для свого гурту; водночас сама соб╕ не см╕ла з╕знатися, що насамперед спод╕валася, аби пом╕тив ╖╖ та якось вир╕знив серед ╕нших Денис.

Дос╕ Орися чолов╕к╕в здеб╕льшого зневажала, нав╕ть бридилася переважно ними, а вельми - не-

чупарами, яких не бракувало серед шофер╕в-да- лекоб╕йник╕в - для них звичайн╕с╕нький душ не╛р╕дко був за проблему. Найб╕льше ╖╖ дратували п╕дстаркуват╕, що п╕внями хорохорилися, та вже за к╕лька хвилин захекувалися, мало того, ще й, не почистивши сво╖х зал╕зних зуб╕в, ц╕луватися л╕зли; вона, задихаючись, крутила лише головою безтямно. Диво дивне╓, ц╕ г╕рк╕ спомини, в╕д яких ╕нколи нав╕ть серед ноч╕ здригалася, не переноси╛лися на Дениса, в╕н ╖й з першо╖ зустр╕ч╕ видавався якимось ╕ншим, не з того немитого, брудного ╕ бру╛тального св╕ту...

Денис т╕льки крякнув, мов кавалком замаш╛ним подавився: "Щоб тебе понесло поза в╕тряка╛ми. Цього ще тут бракувало".

- Гада╓ш, добре вчинила?

Вона лише подивовано очима стрельнула: чого в╕н, лазурик такий, дзвякало розкрива╓, л╕пить горбатого та локшину в╕ша╓, вона не для себе ста╛ралася, для ф╕рми ж вигода, н╕чого тут цв╕р╕нь- чати. Тут ╕ ховатись не треба, на невелике в╕дхи╛лення не звернуть нав╕ть уваги, а, зрештою, як ╕ вп╕йма╓ хто, то пудритися нескладно - мовляв, по- милочка вийшла, пардон, панове, все нев╕дкладно виправимо.

Денис ╕з того зло набурмосився, аж вуха завору-шилися: е, н╕, громадянко, тоб╕ не сл╕д туди рачки лазити, де зозуля ку╓, твою мах╕нац╕ю, зв╕сно, в два скоки виловлять. Та петрушка тут ╕нша, лю╛дино добра, не зможе нав╕ть прим╕тивна на╖вн╕сть твоя на таке мене спокусити. В╕н би за витребень╛ки схож╕ не т╕льки перестав себе поважати, в╕н ще

й на власному досв╕д╕ впевнився: в д╕ловому св╕т╕ непорядному чи, тим б╕льше, шахраюватому н╕ко╛ли ╕ н╕чог╕с╕нько не засв╕тить. Його самого десятки раз╕в "кидав" др╕бний п╕дпри╓мницький люд, яко╛го спокуси на поз╕рний погляд легких зароб╕тк╕в у б╕знес занесли, але диво дивне╓, жоден ╕з "кида- л╕в" тих не зм╕г розжитися та розкрутитися, хоча б як виняток ╕з правила, хоч би жодн╕с╕нький...

- У так╕ хованки гратись н╕коли не будемо, - зимним холодом потягнуло в╕д Денисових сл╕в. - Усе виправити та вибачитися.

Якби кому ╕ншому, вона покрутила би просто пальцями б╕ля скрон╕, але зараз лише на нього подивилася отетер╕ло, як на заморське диво: як таке може бути, що за як╕сь поняття, абстрактн╕ й необов"язков╕, людина сама в╕дмовля╓ться в╕д власно╖ вигоди, х╕ба бува╓ таке у св╕т╕?

Досв╕тковий туман, дос╕ б╕лий з легкою жов╛тизною, мов незбиране молоко,потрошки р╕дшати починав, наче те молоко хтось розбавляв водою. Шлях попереду вже на десяток крок╕в п╕д ногами видн╕вся, - помагали, напевне, й м╕стечков╕ вогн╕, що небо злегка п╕дсв╕чували над Оликою, точн╕ше, не так м╕стечков╕, як замка, що належав упродовж багатьох покол╕нь Радзив╕лам, а оце л╕т ╕з п╕втора десятка до княз╕в есв╕зьких перейшов. Братков- ський, вертаючись до Львова з Батурина, остер╕гся узвича╓но╖ дороги, звертав на шляхи боков╕, мен╛шого ризику, тож вибрав соб╕ саме олицький пу╛т╕вець.

В╕н вертався з душею порожньою ╕ сумною, як хата, в як╕й десятки л╕т не живуть та з яко╖ все ви╛несене, де оку нема╓ на чому спинитися, х╕ба за╛ворушиться павутиння по закутках, в╕длунням голосу потривожене. Не чекати його людов╕ в╕д гетьмана помоч╕, не перейнявся ясновельможний болем краю... Що вже казати про пост╕йн╕ здирства, польському в╕йську достатньо пройти землями ру╛синськими, як сл╕д г╕ркий по соб╕ воно залишить. Про це нав╕ть в╕рша свого з книги "Св╕т, по части╛нах розглянутий" Братковський читав Мазеп╕:

Поки мазур пройде, не покине

Н╕ волосини у тебе, русине!..

Зв╕сно, чого там лукавити, бо╖ться Мазепа слави Пал╕я Семена. Але ╓ й ╕нше, на яке теж належить

не замружувати оч╕: багато чого не п╕д силу геть╛ману. В самого ╤вана Мазепи на очах земл╕ немало перебирають польськ╕ осадники, а в╕н н╕чого зро╛бити не ладен, безправним будучи, х╕ба сл╕зн╕ лис╛ти писати ген-ген у Москву, Голов╕ну - т╕льки той ма╓ право у зносинах м╕ждержавних. ╤ван Степа╛нович показував Братковському, яка в╕дпов╕дь на╛д╕йшла в╕д коронного гетьмана.

"Вельможний милостивий пане гетьмане в╕йськ Запорозьких

його пресв╕тло╖ та державно╖ царсько╖ величнос╛т╕,

до мене вельми милостивий пане ╕ приятелю!

Прив╕з мен╕ тут пан Карпо Яськевич, басан- ський сотник ╕ посол вашо╖ милост╕ пана, лист в╕д ясновельможного його милост╕ пана Феодора Олекс╕йовича Голов╕на, великого господаря його пресв╕тло╖ державно╖ царсько╖ величност╕, ближ╛нього боярина, кавалера, генерала ╕ нам╕сника сиб╕рського про те саме, що й до вашо╖ милост╕ пана. Начебто як╕сь панове з нашого боку мали осадити на тих м╕сцях слободи, в яких забороне╛но селитися через останн╕й трактат ╕ залише╛них до подальшого розпорядження його корол╕в╛сько╖ милост╕ з Р╕ччю Посполитою ╕ його царсько╖ величност╕. Добре було б, коли б був ваша мил╕сть пан ознайомив, хто це ╕ як╕ м╕сця осаджу╓, то б ╕ я сам не схвалив цього, оск╕льки високо шаную приязнь його царсько╖ величност╕ з його мил╕стю королем та Р╕ччю Посполитою. Пише, ваша ми╛л╕сть пан, ╕ про те, що купцям та п╕дданим його

царсько╖ величност╕ д╕ються в наших краях ошу-канства та неслушн╕ утяження, в тому буде на╛лежна сатисфакц╕я, коли хто укривджений об╕╛зветься тут з╕ сво╖ми претенз╕ями. Я в таких справах мушу знестися з його мил╕стю королем ╕ радою, що ╓ при його боц╕, а це швидко бути не може, бо король, його мил╕сть, в╕д"╖хав до Прусе. Отож, як т╕льки в╕д його милост╕ короля я в╕д╛беру щодо того декларац╕ю, пошлю, щоб зв╕доми- ти про те, мого спец╕ального посланця до вашо╖ милост╕ пана. Зараз же посилаю мо╖ ун╕версали в Укра╖ну ╕з засторогою, щоб н╕хто не важився супроти заборони останнього трактату оса╛джуватись у тих м╕сцях, котр╕ залишен╕ до по╛дальшого р╕шення. Маю ту над╕ю, що так ╕ з боку його царсько╖ величност╕ таких слоб╕д на тих ╜рунтах дозволяти й допускати не будуть. Себе ж самого в╕ддаю звикл╕й вашо╖ милост╕ пана при╛язн╕ ╕ зичу в╕д пана Бога всякого щастя.

Ваш╕й милост╕ завжди зичливий приятель та слуга

Стан╕слав Яблоновський, каштелян крак╕в╛ський,

гетьман великий коронний".

- Хитру╓ коронний, - Мазепа силився не ви╛казати на лиц╕ того, що ко╖лося в душ╕, тамував схоже так, як б╕ль тамують зубний. - Вишива╓ язиком в╕н вправн╕ше мазурсько╖ рукод╕льниц╕ та

сл╕пця вида╓ з себе, що н╕чого не в╕да╓... А у висл╕д╕ обидв╕ ц╕ сторони сукровицю нашу смакують.

.Досв╕тковий тумане, обачного подорожньо╛го брат. Св╕танкова пора та ця молочна зав╕са Братковського над╕╓ю т╕шила, що й Олику щас╛ливо мине, як дос╕ велося. Та раптом з ╕мли при╛марами мерехтливими дво╓ вершник╕в заявило╛ся, щоб за хвильку д╕йсною сторожею постати:

- Ст╕й! Хто такий будеш?

В╕н не розгубився, лишень думки швиденько перекидав, як гарячу картоплину з долон╕ в доло╛ню; зрештою, ╕ в╕дпов╕дати не потребувалося, бо передн╕й вершник, заглянувши в лице, здивовано вигукнув:

- О, пан Братковський! А ми вас зачекалися!

Данило знав, що його розшукують по всьому

Правобережжю, ╕ те, що його випадком об╕знано - гостинець абиякий.

- Ви затриман╕, пане Братковський. Ма╓мо в за╛мок про╖хати.

"З шаблею проти двох? Чи викручуватися ╕н╛шим якимось рипом?" - немов перекидав ту гаря╛чу картоплину з руки в руку:

- Ви гайну╓те час. У замку, у вс╕й родин╕ княз╕в Несв╕зьких до мене прихильн╕.

Сторожа з ваганням перезирнулась було, а Да╛нило не дав спам"ятатися:

- ╤ взагал╕, з мене тридцять золотих - на овес вашим коням.

Запала мовчанка, ╕ Братковський аж подих було зата╖в: клюнуло чи в╕длуп скушту╓?

- М╕й к╕нь б╕льше в╕вса з"╖да╓, - розсм╕явся пе-редн╕й ╕з сторож╕.

Данило мовчки передав ваговитого капшука ╕, злегка вклонившись, пришпорив коня.

Та не випало в╕д"╖хати йому далеко, як ╕з клуб╕в туману, наче з марева, виринули знову вершники, цього разу тро╓.

- Спинитися! Стояти!

Чи втомлена була ця тр╕йка з роз"╖зду в╕йсько╛вого, чи з нев╕домо╖ ╕ншо╖ притичини, т╕льки не склалася з ними мова:

- Ма╓мо наказ затримати до перев╕рки.

Не зоглед╕вся, як за п╕вгодини вже був у в"язниц╕ - мов сн╕г на голову, г╕рка пригода; зну╛щально скрип╕ли за ним окован╕ важк╕ в"язничн╕ двер╕.

...Тиша настала, вселенська тиша. Чи буде десь там, за товстими ст╕нами кам"яниц╕, метушитись та чубитись люд, чи сумирн╕ прийдуть часи, тут однаково дов╕чний спок╕й, х╕ба ╕нколи шкрябне миша, добров╕льний тутешн╕й в"язень, у марних пошуках крихти яко╖ поживи. Братковський було в╕д╕гнав першу хвилю наб╕гло╖ г╕ркоти, що не вда╛лося нав╕ть б╕чними якимись дорогами та стежка╛ми про╖хати, та заледь в╕д╕гнав ту хвилю, як нако╛тилася друга, з гребенем куди вищим...

╤ нащо воно все йому? Сид╕в би в сво╓му Свищо- в╕, не як╕ там ма╓тки, але на прожиток стачить, ╕ на навчання в ╤тал╕╖ також було; тож сид╕в би соб╕ безклоп╕тно, забавку винайшов яку-небудь, хоча б полювання, - мчать сн╕гами хорти, поземкою сте-ляться, мчав би за ними сам, аж подих нараз пере-хоплювало; ╕ н╕яких загроз, кам"яниць чи марних дискус╕й ╕з вельможними ╕ ясновельможними.

Але хвиля г╕рка надходила ╕, як належало хви╛л╕, падала, х╕ба з гребен╕в п╕на лишалася, ╕нша на╛том╕сть з"являлася згадка. Вдома в нього лежить список ╕з давнього документа, мало не стол╕тньо╖ давнини. То лист волинсько╖ шляхти до луцьких м╕щан у справ╕ Луцького братства в╕д 1 вересня року 1619-го.

"Ми вс╕, нижче п╕дписан╕ особи рел╕г╕╖ старо-житньо╖ грецько╖ сх╕дного православ"я, обивател╕ во╓водства Волинського, котр╕ тут часто бува╓╛мо ╕ справи сво╖ ма╓мо, де прав та вольностей на╛ших перестер╕га╓мо. А м╕сця на те особливого не

маючи, де б набоженство сво╓, в╕дпов╕дно до старо-житност╕ предк╕в наших, в╕дправлялося б, з т╕╓╖ м╕ри поглядаючи на ╕нш╕ м╕ста, де братства ма╛ють сво╖ фундац╕╖ та порядки, так само й ми, ╕ду╛чи за патр╕аршим благословенням ╕ за прив╕ле╓м короля, його милост╕, спершу заклавши Братство милосердя, котре за собою тягне вс╕ добр╕ вчинки, хочемо старатися, аби хвала Божа в його церкв╕ була в╕дправлена ╕ аби також шпитальне убозт╛во слушне виховання мати могло. Тобто догляну╛ли соб╕ на те особливе м╕сце, де б церкву, ╕ школу, ╕ шпиталь, в╕дпов╕дно до можливостей наших, по╛будувати, уфундувати ╕ вс╕лякою оздобою прикра╛сити. А що сам╕ в т╕м м╕ст╕ зараз не мешка╓мо ╕ через в╕ддален╕сть нечасто бува╓мо, то доруча╓╛мо той догляд ╕ працю та й поклада╓мо на мен╛ших пан╕в брат╕╖ нашо╖, пан╕в м╕щан луцьких, аби вони, як до того належн╕, на м╕сц╕ нашому працю та вс╕лякий нагляд чинили й урядження вс╕ляко╛го доглядали ╕ нами, як старшими, покликалися. А ми також при них, як старш╕ молодших, повинн╕ згадувати, заступати й боронити на кожному м╕сц╕ ╕ в кожн╕й справ╕. На що й руки наш╕ п╕дпису╛╓мо, ╕ печатки сво╖ приклада╓мо.

Д╕ялось у замку Луцькому, м╕сяця вересня, 1 дня, л╕та п╕сля народження ╤суса Христа, Сина Божого, 1619-го.

Димитр╕й Балабан; Юр╕й з╕ Збаража Воронець- кий; Олександр Зубчевський, мостовничий луць╛кий; ╢зеки╖л Курцевич, арх╕мандрит трахтеми- р╕вський; смиренний ╕╓ромонах ╤сак╕й; Григор╕й Ушак Кулик╕вський, п╕дсудок кременецький; Кос-

тянтин Хорошко; Криштоф ╢ловицький; п╕дсто- л╕й земл╕ Волинсько╖; Ф╕лон ╢ловицький; ╤ван Мар- ковський; ╤ван Виговський; Олександр Пузина; Юр╕й Пузина; Лаврент╕й Деревинський, чашник волинський; Абрам Грабовецький; Михайло Гуле╛вич Воютинський, п╕дсудок луцький; Криштоф Кольчицький, скарбник во╓водства Черн╕г╕вського; Юрт Кульчицький; Павло Вишборський; Павло Друцький Любецький, суддя гродський луцький; Тома Гуляницький; ╤ван ╤сайковський; Яцько Гу-левич Воютинський; ╤ван Банковський; Микола Нападовський; Олександр Немирич з во╓водства Ки╖вського; Олександр Волковський; Семен Гуле╛вич Воютинський; ╤ван Гулевич; Фед╕р Гулевич Воютинський; ╤ван Волковський, п╕дчесник; Гри-гор╕й Черняк, коморник; Роман Гулевич; Петро Гулевич; Григор╕й Баковецький; Михайло Мишка Холоневський; Григор╕й Жабокрицький; Адам Св╕- щовський; Петро Сурин; Михайло Садимонтович Кропивницький, п╕дсудок; Павло Щольген; Богдан Братковський; Андр╕й Саватський; Григор╕й Сен- ницькип; Фед╕р Кузьмич".

Луцьких братчик╕в доля розносила по св╕тах, але вони люду свого ╕ сво╓╖ земл╕ не цуралися, з роду Гулевич╕в славна Галшка Ки╓во-Могилян- ський колег╕ум фундуватиме, шлях славетний та водночас тернистий, шлях траг╕чний в ╤вана Ви- говського, справ ваговитих немало в братчик╕в ╕н╛ших, при т╕м числ╕ в предка його Богдана Братков- ського. Ц╕ люди з пл╕ч не скидали невдячний тягар в╕дпов╕дальност╕: щоби дозв╕л мати на буд╕вництво храму, опов╕дали братчики, до яких сам належав, мусили хабар╕ возити ╕ королю у Варшаву, ╕ патр╕╛архов╕ вселенському - х╕ба над╕╓ю себе т╕шили, що Всевишн╕й простить ╖м мимов╕льний цей прогр╕х.

...Тиша у кам"яниц╕, вселенська тиша ╕, вида╛╓ться, вс╕ пригоди уже позаду, лиш оч╕кування тривожне перед собою. Але якось дивно з ним по╛велися, допитували для годиться швидше, а дал╕ тижнями чогось чекали, най╕мов╕рн╕ше, гадав Братковський, р╕шення з неблизько╖ Варшави.

Аж одного дня скрипнули двер╕ й на пороз╕ по╛став вартовий над ним:

- Ви не вп╕знали мене, пане Братковський? - пе-репитав нап╕вголосом, якось, видавалося, винува╛то.

Братковський обличчя це бачив колись, в╕н си-лився ╕ не м╕г пригадати, тим паче, непросто роз-глед╕ти в нап╕всут╕нках п╕дземельних.

- Ви мене, якщо пам"ята╓те, з╕ скрути виручи╛ли, - мовив притишено вартовий. - Тепер я виручу вас.

Село Свищ╕в, частиною якого волод╕в Братков-ський, недалечко було в╕д Олики, ╕ до нього р╕зний люд ╕з сус╕дн╕х с╕л за пом╕ччю ╕нколи йшов - в╕н згадав цього чолов╕ка врешт╕.

А ще за п╕вгодинки Братковський був уже в с╕д╛л╕ й, подумки проказавши вдячну молитву, завер╛шив ╖╖ неспростовним та в╕ков╕чно чинним: "Не- спов╕дим╕ шляхи тво╖, Господи..."

Вже за версту, коли й Олика ледве видн╕ла- ся, промайнула у думц╕ перша олицька пригода, коли за хабар у сторож╕ пильно╖ сам себе викупив: "Знатно склалося, пане Братковський. Вельми

п╕кантно п╕сля диспуту ╕з Мазепою, коли ти про-пов╕дував неморальн╕сть лапувки. Зрештою, тепер хоч зна╓ш напевне, ск╕льки варту╓ присяга його милост╕ польському королю..."

Б╕да б╕ду знайде, коли й сонце зайде, - не марне мовиться, таки не схова╓шся в╕д набридливо╖, хоч у п╕ч замажся.

Заледве Денис з Олегом поповнили склад, як погостювали так розк╕шно в них м╕л╕ц╕йн╕ маски- шоу та погромники, коли ж знову поц╕лило життя п╕д дихавку - на склад╕ нестача.

Оч╕ в Олега ╕скрами сипали, мов в╕д точила, коли гострять сокиру:

- Здаваймо завскладом Петр╕вну ментам. Не бу╛ва╓ помилок такого обсягу.

Нагодилась на ту мову Орися, що привидом у дверях замерехт╕ла:

- Вона прийде сама попроситися... Не ч╕пайте зараз ╖╖, якщо можна. Думала вона крадене плат╛нею сво╓ю до рев╕з╕╖ якось залатати.

Денис т╕льки скрива поглядом низонув, наче швайкою:

- Захисниця, н╕вроку. Забула вже, як Петр╕вна до тебе все ч╕плялася, стукала та наговорювала?

Те Орися пропустила повз вуха, наче заблука- лу осу, яку не дражнити л╕пше. Натом╕сть пере╛казала в╕д само╖ Петр╕вни почуте, коли та з добра дива розрев╕лася зранку, без видимо╖ яко╖сь на те притичини, ревнула з нутряним та щемливим ви-дихом, як з великого болю здатна х╕ба скривджена зв╕рина.

Семир╕чний син ╖╖ Данилко одного дня раптом затемпературив, скаржився на животика: гаятися мама не стала, в╕дразу в л╕карню. Л╕кар десь ви-

йшов на хвильку ╕з каб╕нету, та медсестра заспо╛ко╖ла:

- Зараз за л╕каря його халат. Он в╕н у кутку ви╛сить.

Петр╕вн╕ не треба було повторювати, ╕ вона, зов╛с╕м не криючись, шихнула в кишеньку халата па╛рочку сотенних.

Оглянувши Данилка, прослухавши серце та животика прощупавши, л╕кар узявся рвучко пи╛сати, ╕ Петр╕вна н╕як не могла вгадати, чи латиною в╕н оце користу╓ться, чи якоюсь ╕ншою, дос╕ не знаною ще в тутешн╕х краях загадковою мовою.

- Харчове отру╓ння. Ось рецепт, на анал╕зи на-правлення, а вдома зробите кл╕зму.

Вона за╖кнулася було про л╕мфовузли малого, як╕ ╖╖ непоко╖ли, та л╕кар мовчки зробив жест обо╛ма долонями, наче котив щось перед собою, дово╛л╕ важке та незграбне, ╕ тод╕ якась невидима сила стала п╕дштовхувати ╖╖ до дверей ╕ врешт╕ зовс╕м за пор╕г нахабно виштовхнула.

Вдома Данилков╕ стало легше, нав╕ть м"яча ганяв, але вже п╕д веч╕р знову рум"янець в╕д температури на щоках шар╕в, а л╕мфовузли ще загрозлив╕ше видн╕ли- ся. Петр╕вна спитала сво╓╖ бабус╕, що фельдшерувала п╕вв╕ку, чи не може то бути б╕дою, про яку ╖й думати нав╕ть моторошно. Бабуся, ховаючи оч╕, не стала пере-чити, т╕льки силилася заспоко╖ти, що схоже в хлоп-чака може трапитися нав╕ть в╕д звичайного протягу.

Чорний здогад н╕чний сон виштовхав так, як л╕кар ╕з каб╕нету мат╕р, ╕ вже наступного ранку, хоч була нед╕ля, погнав Петр╕вну з малим знову в л╕карню. Чергового л╕каря десь вхопило, та сотен╛ний пап╕рець враз його повернув. В╕двертаючись, аби не так чутно було, чим закусював, спитав, чи робили малому кл╕зму.

- Треба ще зробити к╕лька раз╕в, - радив пова╛гом, облизуючи пересохл╕ вуста.

Покласти в л╕карню Данилка, на жаль, не вда╛лося:

- Не кровить, сво╖ми ногами прийшов, чого ж тут...

Зате видерти, шихнувши ще асигнац╕ю, вдало╛ся направлення на нов╕ анал╕зи.

У понед╕лок Петр╕вна насамперед кинулася до д╕льничного пед╕атра, та тут чекала невдача:

- А ви без талончика.

Зате в дитячому в╕дд╕ленн╕ л╕карн╕ образилися на неоковирну спробу шихнути в халат чергову сотню ╕ нев╕дкладно виписали направлення в об╛ласну л╕карню.

- Малого завезли тиждень тому, але було вже зап╕зно, - Орися чомусь до в╕кна в╕двернулася. - Зранку потелефонували, що хлопчик помер. На довершення, ще й без перепустки на той св╕т не по-трапити - за нормальне м╕сце на кладовищ╕ чима╛лий хабар ниньки належить.

Ураз запала ц╕лковита тиша, глухон╕ма, тя╛гуча й густа, т╕льки десь за ст╕ною п╕двискувало свердло ремонтник╕в.

Ось так у житт╕ трапля╓ться, - думав Денис, - справедливо вчинити в таких трапунках п╕д силу х╕ба Соломонов╕, та й то ранньому, ще не ос╕нн╕х л╕т, коли будувати жертовник язичниць╛кий ж╕ноч╕ спокуси звабили.

Т╕льки тепер йому, замороченому, нарешт╕ д╕-йшло, чого заб╕гала почорн╕ла Петр╕вна, просила вона авансу та все балакала про землицю, що в за╛тишку отам, п╕д явором, - пап╕рець, у голов╕ сво╓ колупаючи, п╕дписав Денис, не чуючи та не заду╛муючись.

Ще подумав було про Орисю: нап╕вусохла душа ╖╖, життям обморожена, в╕дновлю╓ться начебто, затягу╓ молода кора бол╕сн╕ тр╕щини; може, якраз ожити ╖й суджено.

Не м╕г Братковський довго всид╕ти вдома - зл╕ в╕три зн╕мались над його кра╓м, сеймова постано╛ва року тисяча ш╕стсот дев"яносто дев"ятого зл╕кв╕╛дувала козацтво, бо як оберег в╕д турк╕в, мовляв, тепер уже воно не потребуватиметься; ще й в╕ру споконв╕чну карнали та люд земл╕ позбавляли прадавньо╖...

╤ заклекот╕ли вози Правобережжям, ╕з с╕м"ями ╖хали, ╕з худобою з╕ вс╕х кра╖в, направлялись ц╕-л╕с╕нькими валками до Семена Пал╕я - того са╛мого заступника скривджених, характерника ко╛зацького, полковника, що уславився п╕д В╕днем ╕ Ясами, Кази-Керменом ╕ Дубосарами, на землях словацьких, турецьких, угорських, того самого Пал╕я, що польським нахабним ком╕сарам дав в╕д- коша:

"Я народився у в╕льн╕й козацьк╕й Укра╖н╕, на яку нема прав у Реч╕ Посполито╖, т╕льки я - прав╛дивий козак ╕ гетьман мого народу..."

Бувало, Данило засне, а тод╕, задовго до висп╕╛в╕в п╕внячих, невидима сила розбудить - ╕ вже год╕ з╕мкнути пов╕ки: думка гнатиме думку, ╕ тим заб╕гам наввипередки не буде ╕ до св╕танку к╕нця. Деколи наб╕гали рядки з╕ сво╖х же поез╕й, т╕льки писан╕ низку вже л╕т тому, рядки про цей химер╛ний св╕т:

Одним недоля, ╕ншим щастя плужить,

Сво╓му брату брат, бува╓, служить.

Одна хоч мати, не одно╖ дол╕:

Цей син веселий, тому тяжк╕ бол╕.

О св╕те, св╕те, що ти за особа:

Цьому зневага, ╕ншому оздоба...

Так уже льос випадав, що зневага й тяжк╕ бол╕ д╕ставалися тим, хто упродовж в╕к╕в на ц╕й земл╕ порядкував, чи╓ кор╕ння куди дал╕ п╕шло углиб, ан╕ж у г╕нких тополь уздовж найб╕льших шлях╕в.

Але що вд╕яти зможе в╕н? П╕дняти тутешн╕й люд - не варту╓ себе жданиками вт╕шати, ще спо╛мини ятряться, коли т╕льки п"ятдесят чотири п╕д╛писи вдалося з╕брати, аби покарати зрадливих посл╕в у сейм. Виглядати, долоню до бр╕в прикла╛даючи, помоч╕ яко╖сь в╕д гетьмана ╤вана Мазепи? А х╕ба то не в╕н ╖здив до ясновельможного та на власн╕ оч╕ м╕г переконатися, що в того руки кр╕пко московитом пов"язан╕?

Данило наче ╕з затуленими очима никав зачине╛ною к╕мнатою, спотикався ╕ переч╕плювався, нати╛кався на ст╕ни - ╕ не було кому погукати "Тепло!", "Холодно!" або "Тепл╕ше"...

В╕н повинен таки по╖хати до Пал╕я, якщо себе поважа╓, якщо червон╕ти не хоче й на тому св╕т╕, коли судить зустр╕тися з предком славним сво╛╖м Богданом Братковським. ╤ так само чесно ма╓ вчинити щодо с╕м"╖ сво╓╖, бо недруги, заледве в╕н за пор╕г, вже наступного дня все за в╕тром пус╛тять та розграбують. Найперш на син╕в, ╤вана та Олександра, ма╓ переписати належну йому части╛ну Свищова, ╕ншим майном розпорядитися, - у ве╛лику бучу доведеться встрявати, ╕ н╕ з якого боку не повинен н╕хто його вкусити...

╤ коли зважився, то душа його почувалася, як р╕ка по скресл╕й нарешт╕ криз╕, вперше за остан╛н╕ м╕сяц╕ в╕н спав, мов немовля безтурботне, що всмак п╕двечеряло грудьми материнськими, ╕ те╛пер вс╕ клопоти св╕ту далеко десь...

Попервах усе складалося легко ╕ вправно, мов п╕сня сп╕валася. Данил╕в невеличкий ма╓ток, частина села Свищова, був п╕д заставою, тож на- шкребти необх╕дн╕ кошти, аби викупити те все, вдалось напрочуд легко, без напруги особливо╖; нав╕ть даров╕ грамоти д╕тям були засв╕дчен╕.

Вже як повернувся Братковський ╕з дор╕г не-близьких, старший син його ╤ван два документи показував. Перший ╕з них був ╤ваном писаний:

"Року одна тисяча с╕мсот першого, у м╕сяц╕ кв╕тн╕ п"ятого дня.

На уряд╕ гродському, в замку Луцькому його коро-л╕всько╖ величност╕, перед╕ мною, Адамом Немиров- ським, нам╕сником бурграфства замку Луцького ви-ступав особисто його мосць пан ╤ван Братковський, син його мосц╕ Данила Братковського, п╕дчаш╕я вен- денського, та в╕д ╕мен╕ його мосц╕ пана Олександра Братковського, брата його р╕дного молодшого, який хвор╕╓ вже 12 тижн╕в ╕ не може прийти особисто, виступав проти його мосц╕ пана Миколи Семихов- ського ╕ скаржився на те, що: вищезгаданий його мосць пан Семиховський, отримавши певну час╛тину Свищ╕ва в╕д згаданого ран╕ше його мосц╕ пана подчаш╕я венденського п╕д заставу, цю частину за тих та ╕нших обставин руйнував..."

Боже, в╕дклав документа Братковський, та чо╛лов╕к мав би подякувати, що ст╕льки часу одержу╛вав зиск в╕д ма╓тку, заставу йому повернуто в пов╛ному обсяз╕ - як╕ там претенз╕╖?

Натом╕сть, читав дал╕ Данило синову скаргу, "... к╕ньми, худобою, свинями наше жито, у двор╕ за-с╕яне, Семиховський повн╕стю знищу╓, огорож╕ ви-палю╓, пасовища спустошу╓ та ╕нше, п╕д час свого нетривалого управл╕ння даним майном, реч╕ п╕д-даних не поверта╓...

╤ван Братковський, сво╖м ╕менем та ╕менем бра╛та мого Олександра Братковського".

Тут щось не те, думалося Данилов╕, тут до втра-чено╖ вигоди дом╕шу╓ться, напевне, ота зненависть до "зрадника-шляхтича", що посм╕в за безборон╛ного хлопа перед сильними св╕ту сього заступа╛тися та в╕ру, в як╕й хрестився, в╕дстоювати. Те ще б╕льше пом╕ж рядк╕в проступало у скарз╕ самого Миколи Семиховського, скарз╕, писан╕й, заледве в синовому документ╕ чорнила висохли.

"Року одна тисяча с╕мсот першого, у м╕сяц╕ кв╕тн╕ шостого дня.

На уряд╕ гродському, в замку Луцькому його корол╕всько╖ величност╕, перед╕ мною, Адамом Немировським, нам╕сником бурграфства зам╛ку Луцького, виступав особисто пан Мико╛ла Семиховський в╕д свого ╕мен╕ та ╕мен╕ пан╕ Мар"яни Вольсько╖-Семиховсько╖, сво╓╖ дружини, скаржився та ман╕фестував проти його мосц╕ пана Данила Братковського, венденського под- чаш╕я, власника частини ма╓тку Свищ╕ва, в такий спос╕б ╕ про таке: що його мосць пан вен- денський подчаш╕й порушив п╕дписану ним уго╛ду, засв╕дчену його мосцю паном Томашем Хула- ницьким, писарем гродським генерально╖ ради во╓водства ки╖вського, на суму дв╕ тисяч╕ поль╛ських злотих, заставним способом передавши право власност╕ на частину ма╓тку села Сви╛щ╕в ман╕фестанту ╕ ╖╖ мосц╕ пан╕ дружин╕ його, а також надавши свою гарант╕ю в Луцьку дня чотирнадцятого м╕сяця лютого року одна ти╛сяча с╕мсот першого..."

Знов по рибу грош╕ - вже не дивувався ╕ не сер╛дився Братковський, просто втомленим поглядом б╕г рядками:

"...На противагу викладеному вище, так ба╛гато раз будучи прошеним ман╕фестантами, за буд╕вництво нового двору, що побудований за власний кошт ман╕фестанта, не дав н╕яко╖ вина-городи, оплачен╕ ман╕фестантами в так╕ тяжк╕ часи податки, що належали за п╕дданих, не повер╛нув, велик╕ кошти за п╕дданих, ман╕фестантами заново надбаних, н╕як не задовольнив, ╕ ус╕м цим суперечив сво╓му запису та асекурац╕╖, ман╕фес-тант╕в з ╖х власного будинку викинув, до Пал╕я по╖хав, кому ╕ншому майно передав..."

Гр╕шне й праведне ти, чолов╕че, тут нам╕шав, не стримався в╕д усм╕шки врешт╕ Братковський. Ремонтувати й утримувати належно прим╕щення угода за тобою передбачала, ╕ так само н╕хто за тебе права не ма╓ платити податки... Дел╕катно мовле╛но "кому ╕ншому майно передав", тож не в╕риться, що не знав: синам сво╖м передав. Але шило таки вил╕зло з м╕шка - "до Пал╕я по╖хав".

То був донос звичайн╕с╕нький, ╕ Данило його ще не раз на соб╕ в╕дчу╓.

Опов╕дав Братковському син ╤ван, щосид╕в на суд╕ в╕н так, мов п╕д ним була не звичайна лава, а чер╕нь розпечений. Мордувань душ╕ додавали також розмови нап╕впошепки знаючого люду пе╛ред процесом, що окр╕м обурення та поширення чуток, правдивих ╕ не зовс╕м, завбачливий Семи- ховський ще й долон╕ не забув суддям поважним позолотити.

То чого ж тепер ма╓ оч╕кувати в╕н незабаром в тяганин╕ судов╕й?

Не завертало на л╕пше здоров"я Баксютенково╖ матер╕, шк╕ра на лиц╕ ╖╖ зб╕галася у зморшки, мов поношена халява на вифарбуваному колись у жов╛те чобот╕, а з грудей, на ск╕пку висхлих, виривався гугнявий, якийсь глибинний кашель, наче доли╛нав з дна довол╕ глибокого колодязя.

- Як по правд╕, давно тебе виглядають у л╕кар╛н╕. Менше б я дослухався тво╖х витребеньок, - до╛р╕кнув було син, хоч не вельми впевнено, за вперту нех╕ть материну до медик╕в звертатися.

- По правд╕?! - пискнула вона пересохлою гор-лянкою. - ╤ це ти кажеш? ╤ то ╖╖ тоб╕ треба?

- Треба, треба, - крутнувся ╕ геть подався з к╕м-нати, аби не вгрузнути в бабську балачку.

- Ну, якщо так... - ╕ з трудом порепана шк╕ра ╖╖ обличчя почала розсуватися в посм╕шц╕, крив╕й, незугарн╕й, нав╕ть мстив╕й як╕йсь.

.То╖ ноч╕ н╕ з сього, н╕ з того з╕рвалася буря, злива вщухати не мала бажання аж до св╕танку, ╕ то лило, наче з потужного рукава пожежного, аж земля стугон╕ла; на довершення гроза розгуляла╛ся, черкаючи небо блискавицями в╕д краю до краю, навдивовижу зап╕зн╕ла для ц╕╓╖ пори гроза. В один момент, видавалося, пересичена блискавицями хмара над м╕стом спинилася, раз по разу гр╕м роз╛дирав небо, а стр╕ли вогненн╕ кресали об землю; в╕дразу в к╕лькох м╕сцях спалахнули пожеж╕.

А ранком усе м╕сто т╕льки й балакало, що то якась незвичайна гроза н╕ччю пройшла, ╕ злива була особливою. Диво дивне╓, але з простолюду

б╕да майже н╕кого не зачепила, натом╕сть навпро╛ти прокурорсько╖ в╕лли р╕чка геть береги порвала, землю розмила, ╕ тепер та в╕лла сто╖ть перекосо- бочена, загрозливо нахилилася, ╕ дах у не╖, наче хвацька шапка, стирчить набакир; прокурор, ка╛зали, довго подивовано чухав потилицю:

- П╕занська вежа, та й год╕... Хоч квитки любу╛ватися нею тепер продавай.

Крутили подивовано головами пожежники, як триповерховий д╕м головного арх╕тектора блиска╛виця змогла пробити донизу ╕ н╕чого не нако╖ти, проте в пень спалила джипа в цокольному поверс╕, що за гараж слугував. А от директоров╕ л╕сгоспу набагато менше пощастило: ще й м╕сяць часу не сплив, як перебрався в╕н у д╕м з бруса-кругляка, що й дос╕ ще пахнув живицею, той д╕м св╕чею веле╛тенською чи не першим у м╕ст╕ зайнявся ╕ до ранку нав╕ть поп╕л безумна злива розмила.

Людськ╕ пересуди йшли не т╕льки про тих, кого нетрудного вогонь ╕ вода то╖ ноч╕ м╕тили, пересуди точилися про дива, як╕ на цьому не зак╕нчилися. В авто╕нспектор╕в, чого дос╕ не знали, раптом ви╛сипка по руках п╕шла, геть обкидало, мов просом обсипало, так що не т╕льки свою смугасту палицю не могли тепер утримати, а й ложку в руки взяти. Ж╕нки ж зап╕дозрили ╕нше ╕ рейвах влаштували поважний: то вешталися, мовляв, ╖хн╕ чолов╕ки десь по чужих молодицях, ╕ тепер болячки в дом╕в╛ки сво╖ принесли; ще д╕тей чим набавлять - до роз╛лучення в декого справа хилилась.

У заскленому балкон╕ судд╕ раптова буря нав╕ть не розбила, а, швидше, живцем вирвала к╕лька шиб: та це ще др╕бниця, згодом нов╕ вставити мож╛на, г╕рше, що, закручуючи та завиваючи, в╕трись╛ко п╕дхопив пов╕шену на балкон╕ судд╕вську ман╛т╕ю, зд╕йняв ╖╖ стр╕мко угору ╕ пон╕с над м╕стечком. Та чорна мант╕я лопот╕ла полами, наче крилами, вир╕зьблювалася злов╕сно на тл╕ яскраво осв╕тле╛ного час в╕д часу блискавицями неба ╕ жахала ту╛тешн╕й люд, який, н╕чого не в╕даючи, сприймав ╖╖ за лихов╕сну птаху, яка дивом вирвалася з прадав╛н╕х призабутих уже легенд ╕ переказ╕в. Суддя дов╛го б╕г навздог╕н, марно зн╕маючи руки до неба, мов спод╕вався дивом яким схопити вт╕качку; як же йому тепер судити-рядити без мант╕╖, принаймн╕, допоки нову пошиють?

У будинку, в сам╕с╕нькому центр╕ м╕ста, раптом трупний запах через тиждень який по гроз╕ п╕шов, н╕як з"ясувати не вдавалося, що то ╕ зв╕дки; вже ду-мали, що одинока бабуся, глуха Степанида, помер╛ла, царство ╖й небесне╓; коли ж не достукалися, то комунгосп╕вц╕ двер╕ зламали - аж н╕, сидить соб╕ в кр╕сл╕ жива бабуся, п╕д в╕кном др╕ма╓. Заледве на котрий день к╕нц╕ половили: в час грози у сан╕тар╛ного л╕каря камера морозильна згор╕ла, яку в п╕д╛вал╕ тримав, м"ясо та ╕нший продукт, що в дарунок в╕д щирого серця зносили п╕дпри╓мц╕, гнити вже почали.

Що все мало б значити? - розм╕рковували не т╕льки сив╕ пенс╕онерки на лавочках у двориках, а й чухали за вухом поважн╕ чини, ╕ не важило, за╛чепила ╖хн╕ об╕йстя загадкова н╕чна гроза чи н╕.

На суд╕ Семиховський аж рота розкрив, мов хо╛т╕в поз╕хнути, та в╕д почутого зац╕пен╕в раптово: суд монотонно й занудно виголошував ухвалу, що право на боц╕ Братковського. Не вдалося заставни╛ков╕ цього разу купити судд╕вськ╕ душ╕...

Заледве зашелест╕в у руках Данила цупкий па╛п╕р дарчих грамот синам на ма╓ток, як узявся в╕н пакуватися в неблизьку дорогу, у Фаст╕в до Пал╕я. Не для посп╕ху ранньо весняна дорога, не один бр╕д долати судилося та сотн╕ верст чорноземи на╛кисл╕ м╕сити, але шлях минав так прудко, мов по висипан╕й п╕сочком р╕вненьк╕й але╖ парков╕й.

А в Семена Пал╕я велика гостина. Бо не м╕г ╕ не хот╕в б╕льше Пал╕й з╕ справою великою звол╕ка╛ти - в╕н втомився помоч╕ виглядати в╕д ╤вана Мазе╛пи, тим паче, в╕д можновладц╕в московських. Уже доходило до того в один час, що знев╕рений у по╛моч╕ близьк╕й, ставив питання п╕д турецько-татар╛ську зверхн╕сть п╕ддатися. Напуджений гетьман терм╕ново листа посилав урядовцям московським: "Лучше малую искру загасить, чем большой огонь тушить". Тож велика-таки гостина у Пал╕я Се╛мена: козаки зв╕дус╕ль з"╖халися, городяни при╛були, духовенство православне та православна шляхта, оч╕льники полк╕в правобережних пол╛ковники Захар ╤скра та Андр╕й Абазин, гетьман наказний Сам╕йло Самусь.

Гучних сл╕в на т╕й рад╕ у Фастов╕ не довелося Да-нилов╕ чути, але мова, переконлива та розсудлива, зак╕нчувалася здеб╕льшого висл╕дом незм╕нним:

- Повстання!

╤ те слово промовець кожен бер╕г чомусь наоста- нок:

- Повстання!

Як при господарськ╕й гуторц╕, розбирали не╛сп╕шно, хто ╕ в яких краях побува╓ та де люд п╕дн╕матиме. Подумки прикидав Братковський, як балакатиме в╕н з кременецьким сво╖м знайо╛мим Мац╕╓вським, що казатиме брацлавському шляхтичев╕ Кв╕нтинському, який уже до цього порох, свинець та сел╕тру потихенечку заготов╛ляв, м╕зкував, коли до в╕йта у Меджибож╕ нав╕╛да╓ться.

А вже наприк╕нц╕ полковник Пал╕й немов в╕д товариства всього звернувся:

- Треба в╕дозву до люду нам скласти. Просити-мемо вас ╖╖ написати, пане Братковський.

Н╕хто, зв╕сно, не м╕г напевне на т╕й рад╕ сказа╛ти, ск╕льки вояк╕в кожному вдасться з╕брати, але Братковський, перебираючи знайомих та просто вдумливих шляхтич╕в, тисяч десять р╕зного люду п╕д повстанський прапор спод╕вався таки постави╛ти.

Правду здавна казали, що к╕нь завше додому прудк╕ше б╕жить, шпарка хода у Данилового коня ╕ цього разу була, от т╕льки до дом╕вки ще так да-леченько... Одн╕ з╕ знайомих в╕сточку про повстан╛ня сприймали з душею, ╕нш╕ злякано озиралися, чи людина стороння яка на цю мову часом не п╕д╛ставила вухо, а ще трет╕ вагалися, мов на кладц╕ як╕й вузеньк╕й стояли та помахом рук р╕вновагу шукали.

- Велику цю справу почнемо, - казав знайомим Братковський, - як по корол╕вському ун╕версалов╕ шляхта Ки╖вського та Волинського во╓водств пос-политим рушенням п╕д Сандомир направиться, проти шведа п╕де.

╤ справд╕, як т╕льки польське ополчення руши╛ло супроти шведського в╕йська, ослабивши власн╕ залоги, козацьк╕ загони п╕д зверхн╕стю Пал╕я на Корсунь ╕ Богуслав рушили, на Б╕лу Церкву, роз╛шматовуючи польськ╕ коругви. Наче верхова л╕со╛ва пожежа, ширилися чутки про козацький усп╕х, на Под╕лл╕ й Брацлавщин╕, хто й не був козаком, то йменувати ним себе починав, до╓днувався до повстанц╕в та йшов громити ненависн╕ панськ╕ са╛диби.

А наказний гетьман Сам╕йло Самусь тим часом, опов╕стивши селянам волю дов╕чну, направлявся в л╕систу частину п╕вн╕чно╖ Ки╖вщини, де дос╕ не прижилися ще козацьк╕ поселення, але й там бай-дужим люд не лишався.

Посполите рушення з того всього завернуло на╛зад з дороги на Сандомир ╕, п╕дкр╕плене регуляр╛ним в╕йськом Потоцьких, на п╕вденний сх╕д шви╛денько п╕шло.

╤з кожним днем все важче ставало Данилов╕ нести той тягар, який з власно╖ вол╕ на сво╖ пле╛ч╕ поклав, - довелося нав╕ть, аби не розп╕знали, скинути св╕й шляхетський кунтуш та селянською свиткою не погребувати. Рег╕ментар Ледухов- ський, мов с╕тку рибальську, загороджувальн╕ по╛сти повсюдно повиставляв, трясти почали кожно╛го стр╕чного на великих ╕ малих пут╕вцях.

П╕д Заславом на Под╕лл╕ польський роз"╖зд мов з-п╕д земл╕ вип╕рнув, Данила перепинили ╕ трус по╛чали - та так ретельненько, наче щойно в╕н украв якусь р╕ч ╕ ╖╖ напевно повинн╕ знайти.

╤ таки знайшли - писан╕ ним власноруч до пов-стання в╕дозви та листи до знайомих, листи, в╕д зм╕сту яких не один недруг мав вдоволено потира╛ти руки...

- Та це ж Братковський! - раптом вигукнув один ╕з сторож╕. - В╕н нам якраз ╕ потр╕бен!

Не було н╕ страху, ан╕ зам╕шання, х╕ба думка хо-лодна змайнула: "Чи судить Господь милостивий ще визволитися?"

Баксютенко готувався до колег╕╖ адм╕н╕страц╕╖ з ретельн╕стю бувало╖ д╕вки, що гада╓ обхитрити недалекого нареченого в час першо╖ шлюбно╖ ноч╕.

В╕н таки знався на сес╕ях, колег╕ях ╕ нарадах, зборах ╕ конференц╕ях. Бо то мають бути не прос╛то зб╕говиська ППР - посид╕ли, потринд╕ли й роз╛б╕глися, - то ма╓ щоразу бути щось незабутн╓, як великодня в╕дправа у церкв╕, де урочисто хори звучать чи потужна мелод╕я органу зн╕ма╓ться ген╛ген п╕д склеп╕ння храму; принаймн╕ це могло бути схоже хоча б на д╕йство, яке там десь, за поляр╛ним колом, де потр╕ску╓ г╕лля в багатт╕, тривож╛но б"ють бубни, крик в╕щуна раптово зрива╓ться ╕ перекочу╓ться безк╕нечною сн╕говою пустелею, наполохавши заблукалого сторожкого песця; три╛вожне звучання бубн╕в, крик той та╓мничий ╕ чари багаття щось незв╕дане мимовол╕ людин╕ переда╛ють - ╕ в╕д того ста╓ вона ╕ншою, незалежно, чи в╕╛рить у д╕йство, чи н╕.

В╕н ма╓ сьогодн╕ п╕длеглим якось роз"яснити, втлумачити ╕ втокмачити, оч╕ в╕дкрити на одну кривду людську: чому ╕ зв╕дки до слова "хабар" така зневага? Дивно якось м╕ж людей склада╓ть╛ся... Адвокату те слово пере╕накшили на "гоно╛рар", ╕ журнал╕стов╕ чи письменников╕ також, а от л╕карев╕ та сотня гривень вже зветься чомусь ха- барем, ще й сторожко брати потр╕бно, бо схопить, чого доброго, прокурор. Певне, з часом перв╕сний смисл того чи ╕ншого слова стира╓ться, жмака╓ть╛ся ╕ втрача╓ кольори, як стара асигнац╕я; перв╕сне

ж значення слова "хабар" ц╕лком безневинне, його перекласти можна як "в╕стка", "новина", а ще до нього близьке "ахбарат" - "╕нформац╕я"... ╤нфор╛мац╕я про добре д╕яння, оц╕нене в грошах ╕ визна╛не.

В ╕стор╕ю теж не гр╕х заглянути. Було ж у давн╕ в╕ки, що державн╕ посади службовцям чи нав╕ть ц╕л╕ кра╖ нащадкам княз╕в "на кормл╕ння" дава╛ли. Може, варто над цим замислитися: чи не в╕д╛новити колишн╓, вельми слушне сьогодн╕, коли казна худ╕зною стала, немов донк╕хот╕вська шка╛па...

╢ й ╕нший б╕к умовност╕ людсько╖, до яко╖ зви-кають, мов до капц╕в домашн╕х. То неправда, що як назвеш корабель, то так ╕ пливти в╕н буде. Сло╛во "любов" одн╕ геть у немислиму вульгарн╕сть перетворили, в туалетах казна-як малюють ╖╖, найбрудн╕ша брутальн╕сть звучить у матюках. ╤ водночас поети впродовж в╕к╕в ц╕л╕с╕ньк╕ б╕бл╕о╛теки витворили, де це слово чисте ╕ св╕тле, п╕дн╕╛ма╓ людину ╕ р╕знить ╖╖ в╕д худобини, недарма ж писав класик, що в ус╕ часи "любов ╕ голод прав╛лять св╕том".

Час ╕ншими очима подивитися на слово "хабар". ╤ хтось починати ма╓ таку неперес╕чну справу, - а чом би й не в╕н? Якщо ж до слова прилипло щось вельми недобре, як до "любов╕", то теж не пробле╛ма, можемо тр╕шки пере╕накшити, хабар називати надал╕, скаж╕мо, "дар милосердя", а ще краще - скорочено "дармил". Нараз╕ тако╖ валюти у св╕т╕ нема, то й податкова обкладати за дармил не по╛винна, а ф╕нансов╕ органи шкалу спец╕альну роз╛роблять - за дов╕дочку нещасну невеликий дармил належить, а за вагоме - то й плата вагома. Волали ж недавно ус╕: хочемо в ринок; тож як ринок, так скр╕зь, а не латками.

Недалек╕ люди природну потребу вдячност╕ по-йменували чужинецьким ╕ кострубатим сл╕вцем "корупц╕я", себто з латини "порча" чи "п╕дкуп", ╕ тепер упродовж тисячол╕ть роблять поважний вигляд, що борються з нею. Ще шумерський цар Урукагином у середин╕ третього тисячол╕ття до нашо╖ ери заходився було ╖╖ здолати - ╕ що?.. В "Артхашастра", древньо╕нд╕йському трактат╕, за чотири тисячол╕ття до Христа перераховувалося сорок способ╕в казнокрадства ╕ ст╕льки ж корупц╕╖: "Прост╕ше вгадати шлях птах╕в у небесах, ан╕ж виверти та викрутаси хитромудрих чиновник╕в. Як неможливо розп╕знати, чи п"╓ воду риба, яка плава╓ в н╕й, так немислимо визначити ╕ довести, чи присвою╓ чуже службовець, якому справу дов╕╛рили".

Древн╕й Рим нав╕ть на вершечку могутност╕ не гребував сво╖х ворог╕в п╕дкупляти. Торохт╕ли вози та мерехт╕ли спиц╕ прудких кол╕сниць, що готам, вандалам ╕ гунам, себто варварам, везли чимал╕ дари. ╤ т╕ варвари справд╕ дали римлянам мож╛лив╕сть розвою, плоди якого ще й дос╕ у вжитку. ╤ навпаки, лави варвар╕в, для яких забракло грошей та дарунк╕в, накинулися ╕ розтерзали, потоптали ╕ в поп╕л перевели наймогутн╕шу тод╕шню державу.

Треба в╕че народне про це провести, роз"яснити народов╕ недалекому, що ╕ до чого, а ще можна сло╛ва ╕ншого класика нагадати:

Зроста в╕д Ноя часу вище й вище

Його Величн╕сть Хабарище.

╤ пам"ятник достойний його величност╕, певне, варту╓ поставити, перед тим творчий конкурс ого-лосивши, аби не просто якусь лапату долоню в ка╛мен╕ запропонували. Т╕льки так можна вибудувати сусп╕льство чесне, справедливе ╕, як не дивно, мо-ральне: он там, у краях неблизьких та╖ландських, ╖хня ф╕лософ╕я сх╕дна понука╓ людину робити до╛бро, десь там, на св╕т╕ тамтому, ╖м зараху╓ться, - бали, напевне, як╕сь додатков╕ запишуться; в нас буде нав╕ть ще досконал╕ше, бо вже на цьому св╕т╕ зникне балачка зайва: в кого б╕льше дармил╕в, той ╕ значн╕шим вважатиметься.

╤з часом це ма╓ вв╕йти у звичку, одн╕ з╕ страху платитимуть, ╕ншим просто по барабану, аби спра╛ву зробити - тих барабанщик╕в пом╕ж люду ста╛тистично найб╕льше. Щоправда, знайдуться, хоч буде ╖х м╕зер, отак╕, як Денис Пол╕щук, що з див╛ною вперт╕стю в╕дмовлятимуться платити - та ╖м нескладно буде показати, де ╕ як козам роги в наш час можуть правити. Податкова ╕нспекц╕я ╕ подат╛кова м╕л╕ц╕я, ╕нспекц╕я ц╕н ╕ товариство захисту споживач╕в, насправд╕ мойого захисту, - м╕зку╛вав Баксютенко, - бо на кого т╕льки пальчиком тицьну "фас", того нев╕дкладно кусатимуть чи й зовс╕м кавалками рватимуть; а ще прокуратура й м╕л╕ц╕я, правильний суд та в╕дд╕л юстиц╕╖, ветери╛нарн╕ служби й антимонопольний ком╕тет, який, коли п╕дморгнеш заледве, як уже здогаду╓ться, яку монопол╕ю хочуть. ╤ несть числа ╖м, а кому заманеться те число встановити, то небавом пере╛кона╓ться, що насправд╕ буде число лег╕он: варто лише вп╕внатяк кивнути, ╕ вони, в╕рн╕ й пок╕рн╕ пси тро╓куровськ╕, дзв╕нким заливаючись гавкан╛ням, рвонуться в ту саму мить по сл╕ду - не п╕д╛веде ╖х роками муштрований нюх, гнатися будуть видолинками ╕ перел╕сками, л╕сами та долами, ╕з засапаними боками та висунутими рожевими язи╛ками, ╕ хай нав╕ть р╕ки траплятимуться на пут╕, ╖х однаково рв╕йно здолають, ╕ таки ослушника на╛здоженуть...

Зрештою, цей проект, задуманий ним, Авен╕- ром Баксютенком, на будь-який глузд не ╓ про-жектерським: якщо зум╕ли побудувати соц╕ал╕зм в одн╕й окремо взят╕й кра╖н╕, то чому неможливо, х╕ба не прост╕ше вибудувати Сусп╕льство Спра╛ведливост╕ в набагато менших масштабах, у меж╛ах одного району? А тод╕ вже до ц╕л╕с╕нько╖ дер╛жави перейти...

╤ ц╕й справ╕ велик╕й в╕н присвятити повинен усе життя - нав╕ть якщо забракне одного в╕ку люд╛ського, то ма╓ клонувати себе; в нього вистачить долар╕в, аби заплатити належне найкращому до╛сл╕дному ╕нститутов╕. Згодом клон може бути в╕д клону, ╕ наступний також - нав╕ть нескладно об╛ставити тут легендарного Ноя, бо з гр╕шми таки╛ми безсмертя у нього в кишен╕. А якщо неповорот╛ка й ледача б╕олог╕чна наука ще не встигатиме, то б╕льша над╕я на Рея Курцвейла з Бостона. В╕н га╛да╓, що до 2019 року персональний комп"ютер за тисячу бакс╕в матиме ст╕льки ж потужност╕, як ╕ людський мозок, а ще за десяток л╕т по тому буде в тисячу раз╕в за нього дужчим. Тод╕ м╕кроробо-

ти, запущен╕ в людський орган╕зм, зможуть чис╛тити й ремонтувати його - життя стане наст╕льки довгим, що майже р╕внятиметься в╕чност╕.

Та й то не ╓диний вих╕д. Однокласник Баксю- тенка, що в науку високу п╕шов ╕ якого випадком зустр╕в у столиц╕, опов╕дав, як трапилося йому по-бувати у Вейк-Форестському ун╕верситет╕ в П╕в╛н╕чн╕й Карол╕н╕. В лаборатор╕╖ Ентон╕ Атали в ко╛реша оч╕ квадратовими в╕д побаченого ставали: в╕н ╕шов лаборатор╕╓ю, наче крамницею з живими людськими органами. Ось штучно вирощен╕ кро╛воносн╕ судини та сечов╕ м╕хури, а тут, будь ласка, серцев╕ клапани, що пост╕йно в╕дкривалися ╕ за╛кривалися, бо р╕дина якась по них помпувалася... Вже вирощують у лаборатор╕╖ шк╕ру людську ╕ хрящ╕, носи, вуха й к╕стки. Ще казав, що печ╕н╛ку синтезують небавом (на рад╕сть найперш алко╛гол╕кам), не така вже складна вона, виявля╓ться. З мозком, журивсь однокласник, мороки б╕льше, але теж можливо ввести молод╕ кл╕тини, аби при╛йняв той у свою нейронну мережу - може, якраз ╕нтегру╓.

Щодо Дениса Пол╕щука, роздумував ╕ зважу╛вався голова адм╕н╕страц╕╖, то дос╕ була лиш роз- миночка, полоскотали т╕льки злегенька, аби зрозум╕в чолов╕к; та в╕н ╕ дос╕ н╕ б╕са не втямив, сьогодн╕ ж Баксютенко по колег╕╖ розпорядиться, що час наступив по-справжньому взяти нахабу за жабри.

Не траплялося дос╕ тако╖ балачки з нею Денисо╛в╕, вихлюпнулася Орисина в╕дверт╕сть, як страва в руках невпевнених з╕ вщерть виповнено╖ тарел╕.

Орися збивала довгеньку ковбаску цифр, коли в╕н оглядав склад, ╕ стиха мугикала вислухане учора з телев╕зора, злегка лише передражнюю╛чи, - ╕ незрозум╕ло було, чи то кепку╓ з╕ шлягера, чи справд╕ на вухо ╖й наступили:

Про далек╕ моря моя мр╕я,

Острови й голуб╕ затоки...

Щось п╕дкусило Дениса зачепити ╖╖:

- У тих затоках вода, може, застояна, пахне не- хвацько...

- Що багатим. ╥м доступн╕ будь-як╕ затоки та острови, ╖м всеньк╕ пахнуть. Бо ж однаково по кишен╕, чи на далек╕ Багами ╖хати, чи за с╕м к╕ло╛метр╕в у Видрич╕вку сус╕дню.

- Ви б заглядали менше в той телеящик, - ви-далися йому в тонов╕ в╕дголоски завидок. - Нав╕ть хай не в багатого, хай у середняцького брата, за╛ледве гр╕ш на долон╕ з"явиться, як уже заздр╕сть з екрана капа╓. Зате в героях там ходить не ╕нженер або л╕кар, вчитель чи фермер - там зеки найро╛зумн╕ш╕, а в мент╕в серця найдобр╕ш╕ та найблаго- родн╕ш╕. Зате б╕знесмен, д╕лова людина, що году╓ того самого мента заразом ╕з зеком, у кадр╕ здеб╕ль╛шого деб╕л стрижений, ╕з золотим ланцюгом на ши╖ таким завтовшки, яким х╕ба пса прив"язують.

Др╕б"язок, на погляд поз╕рний, сказане Орисею, але зачепило цього разу його, як гачок верткого йоржа, зрадила давня звичка про сторонн╓ не роз-балакуватися на робот╕; в╕н з╕знався, що також гр╕шний, марив у дитинств╕ парусниками й ман-др╕вками Магелановими, та за екзамени у море╛ходку н╕кому було хабар╕ давати. Орися спершу пригадала, як в ╕нтернат╕ н╕коли не бачену маму свою уявляла ╕ нав╕ть змалювати хот╕ла, от т╕льки вчителька схожост╕ чомусь не знайшла ╕ за псуван╛ня державного зошита вл╕пила хвостату дв╕йку, ще й ╕з крапкою пресмачною - певно, ту крапку ставила з насолодою неабиякою, бо аж ол╕вця у па╛п╕р так вкручувала-крутила, що не витримав б╕до╛лаха й зламався.

- Я себе майже за ф╕лософа у дитинств╕ мала: заплющу оч╕ - нема св╕ту, нема н╕чого, а як роз╛плющу - знову все наяву... Тож св╕т ╕сну╓ доти, до╛поки ╕сную я, схочу - в╕н ╓, а захочу - не буде.

А ще Орися математично вивела, що вона з роду якогось аристократичного - бо чого ж батько з мат╕р"ю ╖╖ цуратися мали б; вони, певне, з пан╕в, а пани, каже вчителька, вельми народ поганий, от ╕ не хочуть прикр╕сть мен╕ робити, не виказуються ╕ не зголошуються. Насправд╕ ж, тулилася мала до подушки, накриваючись ╕з головою, аби ╕нш╕ ╖╖ думок не п╕дслухали, насправд╕ батько й мат╕р у не╖ добр╕, вони заявляться, обов"язково заявлять╛ся, вже як виросте. ╤ тод╕, як уже зовс╕м буде ве╛ликою та зам╕ж ╕тиме, батьки куплять ╖й прегарне вес╕льне плаття, з довгим шлейфом, що паж╕ но╛сять, таке, як у казках читала або он п╕дслухала, -

таке бува╓ т╕льки з Парижа; ╕ до в╕нця вона йтиме не п╕шки, ╕ нав╕ть не в машин╕ ╖хатиме, ╖й п"ят╕рку баских коней приготують, сивих таких, у яблу╛ках, що ╕скри копитами крешуть; вони будуть за╛пряжен╕ у карету - вона нав╕ть бачила, засинаючи, ту позолочену старовинну карету, що вилискувала лакованими боками ╕ мигот╕ла колесами.

Денис сам згодувавсь в ╕нтернат╕, власних мр╕й ╕ за п╕вдня не опов╕в би, т╕льки зараз, як балакала про карету, спав на пам"ять вчорашн╕й телефон╛ний дзв╕нок - то був пом╕чник Баксютенка, завше чемний, ╕з голосом таким р╕вним, мов р╕вняла його яка програма комп"ютерна; зараз же р╕зким, мов програма зламалась ╕ вийшла ╕з ладу:

- Ота сука, яку вам направляли, завдання не виконала - хай верта╓ться, зна╓ куди. Карету по не╖ не посилатиму.

В╕д подиву Денис х╕ба за╖кався у трубку, бо пе-репитати толком не здатен був.

- Хай верта╓ться нев╕дкладно. ╤накше знову, як колись, п╕де "босон╕жкою", для вт╕хи на трасу да- лекоб╕йникам.

...А як напливали на пам"ять Орис╕ дитяч╕ л╕та, то в╕дмерзала душа ╕ тепл╕ли оч╕: вона не могла т╕льки з╕знатися, що й дос╕ в╕рить у ту далеку ди╛тячу мр╕ю, що батьки ╖╖ справжнього аристокра╛тичного роду; просто треба д╕ждатися того часу, вони обов"язково заявляться, принаймн╕ на вес╕л╛ля прийдуть: розв╕ватиме в╕тер гриви баских ко╛ней, зблискуватиме на сонц╕ позолочена упряж, ╕ вони, тихцем витираючи оч╕, милуватимуться та╛кою вродливою молодою.

У дивн╕ марева й мр╕╖, - думав Денис, - вт╕ка╛ла душа Орис╕ не випадком, обп╕кшись у паскуд╛ств╕ життя, напевне, так рятувалась вона. Може б, ╕ншому те не запало, але в╕н, кого не раз обпе╛кло, б╕ль той ловив ╕ чув; в╕н сам довго в╕дходив ╕, може, й дос╕ не в╕д╕йшов в╕д кривди останньо╖, ще й п╕д см╕шки та пересм╕шки в душу йому загнано╖, мов чимала скалка п╕д н╕готь.

В останн╕ роки Денис, сам у тому не здатен з╕-знатися, зневажав ж╕ноцтво до к╕нчик╕в сво╖х завше ретельно доглянутих н╕гт╕в. Подейкува╛ли, старшокурсником вразила його важко вил╕╛ковна бацила кохання: були п"янк╕ веснян╕ вечо╛ри, що цв╕том бузку пройнялися, - ╕ в╕дтод╕ цей кущ йому найненависн╕ший, особистим ворогом став; були з╕знання, осв╕дчення ╕, врешт╕, вес╕л╛ля.

За звича╓м давн╕м молоду його дружки вику-повували, хлопц╕ весел╕, дотепн╕ й уже п╕дпил╕. Д╕ток вони пригостили морозивом, р╕дню сувен╕- рами-цяцьками обдарували, але от у торгах за на╛речену н╕як у ц╕н╕ не змогли з╕йтися: ця молода, казали дружкам, особлива, за нею впадали вс╕ крут╕ з факультету - в╕д деканового сина, вже кан╛дидата з пресв╕тлими науковими виднокраями, до останнього мажора на понтовому "Мерседес╕" чи "Ролс-ройс╕".

Молода, геть ╕з закритим фатою обличчям, й слова не мовила, чемно дотримуючись угоди: вона - н╕ пари з вуст, а зняти фату молодий ма╓ праволише у РАГС╕, як подружжя розписувати╛муть.

Врешт╕, сплативши нечуваний викуп, вс╕ пода╛лися в РАГС. А як зняли фату з молодо╖, то кла- довищна тиша настала: п╕д фатою весело покл╕пу╛вала густо фарбованими очима зам╕сть омр╕яно╖ наречено╖ факультетська прибиральниця, стара д╕ва Федора. А ще казали, в той самий час недавня молода, нав╕ть не знявши вес╕льного плаття, с╕да╛ла в б╕лосн╕жний джип "Тойота-лендкрузер" дека╛нового сина.

По розмов╕ ц╕й неспод╕ван╕й, де негадано прив╕д- крилося обох пота╓мне, в╕д чужого ока приховане, т╕льки кожному з них належне, якесь м╕шане-пе- рем╕шане в╕дчуття у Денисов╕й душ╕ залишилося: стара зневага до всього племен╕ зрадливого ж╕но╛чого, ╕ до Орис╕ при т╕м числ╕, дос╕ не вив╕трилася, як довго п╕сля пожеж╕ у дом╕ ще г╕рчить дух по- гор╕лля, але й нове щось зродилося, його в╕н в╕д╛чував напевне, хай то не сп╕вчуття чи сп╕впережи╛вання, але таки в╕дчуття болю уже було...

╤ знову настала вселенська тиша.

Десь там, за в"язничними вологими мурами, за-лишились м╕ста гом╕нк╕, там, за кр╕пкими ст╕на╛ми - бори предков╕чн╕, що тривожно шумлять, в╕дл╕тають десь там ╕з пружним посвистом крил останн╕ ключ╕ у кра╖, де сонце ╖м приязн╕ше.

Тут глухон╕ма ╕ бездонна тиша... Х╕ба у скронях бух-бух, бух-бух - спотика╓ться й бухка╓ жилка. А ще по-сво╓му озиваються немолод╕ вже кост╕, що й без того в негоду ран╕ше нили; тепер же, роздра╛тован╕ сир╕стю, бунтують, ╕ квит.

У кам"яниц╕ сво╖й Братковський уже знав кож╛ну цеглину в лице, кожного з трьох щурик╕в ви╛р╕зняв, що заб╕гали його немов пров╕дати чи при╛в╕татися, а ще м╕г Данило подовгу спостер╕гати, як плете павутинне мереживо у над╕╖ примарн╕й на якусь поживу невсипущий та невсидющий павук. ╤ так само плелися та мережилися думки у Брат- ковського.

В╕н не м╕г врозум╕ти, чом у селах ╕ м╕стах, як╕ в останн╕ часи об"╖здив та де з людом балакав ╕з ду╛шею в╕дкритою, сприймають його лиш як людину, що в╕ру свою православну, потоптану, приниже╛ну та упосл╕джену, хоче в╕дстояти... Так, то чи не найперш тепер, але в зустр╕чах з ╤ваном Мазепою, з Пал╕╓м Семеном та старшиною козацькою в╕н же ширшу малював картину, в╕н про волю ╕ г╕дн╕сть народну казав. Бо коли ╖х здобути, то й молитва Всевишньому зн╕меться тою мовою, яка найр╕дн╕- ша, ╕ тими словами, як╕ найщир╕ш╕.

Зв╕сно, в тво╖, Даниле, л╕та, що тихо шелестять уже за спиною, на╖вн╕стю дитинчати було б спод╕╛ватися, що в╕дозвою одн╕╓ю чи нелукавим словом вдасться люд ураз п╕д╕йняти. Св╕т вельми р╕зний, ╕ ще коли ти писав про це...

Гей, як у св╕т╕ напрочуд ведеться:

Здоровий, хворий, той плаче, см╕╓ться, Кричить у небо чи радо голосить,

Той ╖сть паштети, а той хл╕ба просить.

Той у перинах, той кров лл╓ у бою,

Той пишношатий, той голий у гною.

Яка на св╕т╕ трагед╕я-зглада,

П╕знав би досить, коли б справу зладив:

Тих шатних, голих, здорових, кульгавих, Голодних, п"яних, в сльозах, см╕хотравних Спровадять разом до сп╕льно╖ хати.

Що св╕т ╓ дивний, могли б розп╕знати.

А ще в сив╕ л╕та тво╖, Даниле, треба чесно само╛му соб╕ сказати: народ тв╕й поруйнований, куля чи шабля заздр╕сного пришельця ц╕лила насамперш у найкращих, ти не здатен будеш порахувати, ск╕лькох лицар╕в наймудр╕ших, найосв╕чен╕ших та найзвитяжн╕ших лише за останн╓ п╕встол╕ття, за Ру╖ну й ру╖ни, ск╕льки ╖х ненаситний прише- лець вигубив...

Хто ж уц╕л╕в, як наб╕гала чужинська пов╕нь, той теж не лишився за полем хижо примруженого ока - в одних в╕дкупили душ╕ за шмат земл╕, по один б╕к Дн╕пра, як хабар, дворянську цяцьку мог╛ли дарувати, а по ╕нший - шляхетський кунтуш.

Чималенько тих же, кого доля уберегла, ще дов╛го в╕д накипу й бруду в╕дмивати й в╕дшкрябувати доведеться, прати й в╕дб╕лювати на найчист╕ших росах.

Пам"ята╓ш, як ╖хав якось ти до Малина мимо поля в╕всяного, що в колос ще нав╕ть не вбилося, ╕ застав там коня, який пасся ╕ с╕яне нищив? Як причвалав селянин забирати шк╕дливого свого ко╛ника, то взявся ти сов╕стити того чолов╕ка:

"Св╕й пос╕в, напевне, н╕коли отак не губив би. Кари на тебе нема╓..."

╤ вже т╕шився, що всов╕стив зловмисника, бо, видавалося, опустив зн╕чен╕ оч╕ дядько.

Але як вертався тою самою дорогою, то застав коня знов у пос╕в╕ - т╕льки тепер злостивець нахаб╛но пас коня у в╕вс╕ чужому вже на вуздечц╕.

Цього разу не опускав чолов╕к зн╕чен╕ оч╕, в них вогник злий враз спалахнув, мов ╕з приску пригас╛лого поп╕л в╕тер здмухнув - ╕ ожили жарини:

"Хл╕б за пляцки... П╕дпасу цей овес, бо господар його п╕дкосив мене тор╕к, ц╕лу руку мо╓╖ трави за-йняв..."

╤з серця ти в╕д╕брав у невиправного чолов╕ка шк╕дливу ту конячку, не з жад╕бност╕ в╕д╕брав чи якихось ╕нших там м╕ркувань: зло ма╓ бути, гадав, покаране.

Тож зараз, Даниле, на останн╕м пороз╕ сво╖м, мав би якось спокутувати той вчинок, бо й прови╛ною дос╕ його не наважу╓шся назвати. Треба буде злотих ╕з тридцять у запов╕т╕ сво╓му тому хлопу якось в╕дписати, а як його нема вже, то кревним, а як не буде таких, то на м╕сце святе, до Чесного

Хреста за душу його на п╕втора сорокоуста син м╕й в╕ддати повинен.

Тче невсипущий павук у куточку свою павути╛ну...

Чим воно все ск╕нчиться?

Каштелян Ледуховський вв╕в у кра╖ в╕йськов╕ суди, правн╕ карати ╕ милувати, нав╕ть до страти судити. Але ж, Даниле, ти ╓стем шляхтич, над╕я теплилась, що каштелян побо╖ться споконв╕чне шляхетське право порушити, без суду вчинити розправу, бо свят╕ша святого дос╕ традиц╕я; в╕й╛ськов╕ суди лиш для простого, посполитого люду. Справу цю Ледуховський у гродський суд спершу передати ма╓, а ти з╕брав би тим часом св╕дк╕в на користь свою, ╕ доти н╕чого тоб╕ не зроблять, бо не дозволено шляхтича п╕д тортури в╕ддавати. Дал╕ вилами писано по вод╕: суд може дозволити випус╛тити п╕д заставу тебе на поруки, тож час виграва╛ти буде нагода ╕ пот╕м, апеляц╕ю можна подати у любл╕нський трибунал ╕ корол╕вський надв╕рний суд - в усякому раз╕, ти став би поза досяжн╕стю волинсько╖ шляхти, що "чужаком" вважа╓ тебе та ненавидить.

Але ж ти, напевне, каштеляна недооц╕нив. Ле- духовський, шляхетського гн╕ву остер╕гаючись, збира╓ у Луцьк сеймик, ╕ там його д╕╖ схвалюють та тебе "здають" - дають дозв╕л судити в╕йськовим судом.

Пронизливо вискнула металева засувка, ╕ в ка╛меру до тебе заходять тро╓. Певне, один ╕з них пи╛сар, бо в╕дразу налаштувався нотувати почуте.

- В╕йськовим судом вам надаються права ╕нкв╕-

зиц╕╖ - з╕брати в св╕й захист св╕дк╕в, - сухо мовив старший серед прибулих.

Писар, голову перехиливши, взявся почуте по-сп╕хом шкрябати.

А ти в╕дказав по хвил╕ якимось ╕ншим, мов не сво╖м, давно простудженим голосом:

- Бог мен╕ св╕док... ╤ я не можу лукавити перед ним. Д╕йсно, був я в Пал╕я ╕ Самуся, ╕ в╕дозви до люду складен╕ й писан╕ мною - бо г╕дн╕сть люду цього не пошанована. А без не╖ ╕ хл╕ба не стане, ╕ в╕ра потоптана буде. Тому, хто топче ╖╖, теж щастя не знати.

Старший ╕з прибулих подивовано з писарем пе- резирнулися, ╕ врешт╕ вс╕ разом у двер╕ направили╛ся - знущально за ними вищала металева засувка.

Без г╕дност╕ в╕ри й щастя не стане. Це ти су╛диш сво╖м розумом, м╕ря╓ш власною м╕ркою, але чи придасться ╕ншим вона? Вов╕к нерозгаданим лишиться Промисел, нащо Всевишн╕й створив людину, але сама соб╕ людина зв╕т ма╓ скласти: нащо живе? Колись учений люд малюватиме п╕╛рам╕ди так╕ хитромудр╕, де знизу значитимуть╛ся простецьк╕, як ╕ для твар╕, потреби - "╖сти та пити", а на вершин╕, напевне, малюватимуть вони слово коротке, значенням довол╕ розмите, та вс╕м зрозум╕ле: "щастя". Ма╓ людина до нього шкрябатися, аж н╕гт╕ до кров╕ ламатимуться та облазити будуть, ма╓ все життя полювати за ним, нез"ясованим, невизначеним ╕ до к╕нця не п╕зна╛ним, неосяжним та р╕дко досяжним. ╤ не знай╛ти на земл╕ таке злато-ср╕бло, аби купити його, не спекти калач╕в, аби на них вим╕няти - то все

марево, що за благо-хабар хтось та колись здатен його здобути...

Ще один г╕сть нав╕дувався до тебе, неголосно так балакав та переконливо, нав╕ть руки тво╖ брав у сво╖ долон╕, мов в╕д╕гр╕ти хот╕в ╕з кам"яного в╕ко╛в╕чного холоду.

- Покайтеся, пане Братковський, д╕тей по╛шкодуйте та онук╕в, - спокусливо шелест╕ли слова. - Як нездатн╕ в душ╕, то хоч слово одне покаяння вимов╕ть. Чи перетрудитеся з того? Але ст╕льки зате ще доброго зможете на с╕м св╕╛т╕ зробити. Ваша ж книга "Св╕т, по частинах розглянутий" нав╕ть дос╕ не викуплена. А хто вгада╓, чи твор╕ння пера Данила Братковсько- го не згадуватимуть ╕ не цитуватимуть через два або три стол╕ття? А ск╕льки нового ще на╛писати могли б. Ви гада╓те, що хоробр╕сть та лицарство явите? Марне дума╓те, насправд╕ то боягузтво, боязнь взяти в╕дпов╕дальн╕сть за ще не написане та за добр╕ д╕ла прийдешн╕. В╕ддати себе хробакам найлегше.

Ось так, - м╕зкував ти, не перебиваючи гостя, - тоб╕ дають в╕двертого хабара, р╕дк╕сного при тому; не м╕ддю, знову ж таки, ср╕блом-золотом чи ма╓т- ностями, та м╕дь ╕з часом позелен╕╓, стемн╕╓ ср╕бло, а золото загубиться чи в╕дберуть, - н╕, найц╕нн╕шу лапувку п╕дсовують ненав"язливо - життя. ╤ зу╛силь докладати не треба, одне лиш слово сказати чи к╕лька сл╕в - зате т╕шитись будеш у весну р╕л╛лею ранньою, що маревом хвилююче замерехтить, рукою махатимеш буслам, що повертаються з пре╛далеких кра╖в, та рад╕тимеш, що бузьк╕в цьогор╕ч побачив уперше на крилах, бо сидячого вздр╕ти - на хвор╕сть прикмета. Не перел╕чиш, ск╕льки ра╛достей ╓ простих ╕ нехитрих, а до хробак╕в, як ля╛ка╓ г╕сть, ще знайдеться час.

Тоб╕ зараз дають звичайн╕с╕нького хабара, ла- пувку - ма╓ш душу за нього продати. От т╕льки чи дозволяв Всевишн╕й схожий ярмарок, гендель под╕бний? ╤ чи сам поважатимеш себе, аж доки в труну впакують?

Г╕сть, м╕ж тим, певне, з холоду ╕ незвично╖ си╛рост╕ щулив мерзлякувато плеч╕ та посин╕лими гу╛бами нап╕вшептав:

- Гординя велика вашою душею заволод╕ла... Зрештою, то не мо╓ життя, ╕ з чого б то маю ним перейматися? А то я перед вами, наче перед ново-обраним Папою Римським. Пам"ята╓те, як новий Папа вступа╓ в собор Святого Петра, то перед ним, аби вистояв житейським спокусам, трич╕ спалю╛ють паклю ╕ приговорюють:

- Sic transit gloria mundi! Святий отче, так ми╛на╓ слава мирська!

- Та пакля, однак, не перешкодила отримати папську т╕ару Климентов╕ VII, а насправд╕ в╕до╛мому бандитов╕ Робертов╕ Женевському, - всм╕х╛нувся спроквола Братковський. - ╤ морському п╕ратов╕ Балтазару Коссе стати Папою ╤оанном ХХ╤╤╤ - обо╓ п╕дкупом досягли свого...

Двояке якесь почуття виникало в Братковсько- го до цього дивного, дещо ╖жакуватого, непроха╛ного гостя: в╕н ╕ сердився на нього, бо хто давав йому право довол╕ безцеремонно копирсатися в його душ╕ та давати н╕кчемн╕ поради, але так само

обеззброювала безперечна щир╕сть, непоказна не- байдуж╕сть до його, Данилово╖ дол╕.

- Я не знаю таких сл╕в, як╕ вашу могли б здо╛лати уперт╕сть, - мерзлякувато втягував голову в плеч╕ г╕сть. - Мен╕ залиша╓ться побажати т╕льки ст╕йкост╕ й витримки тампл╕╓р╕в. Як вам мораль╛но, так ╖м у злот╕ чималенько заборгували сильн╕ св╕ту цього. Бо завдяки бездоганн╕й чесност╕ ри╛царям того ордену купц╕ дов╕ряли перевозити та охороняти в найнебезпечн╕ших м╕сцях величезн╕ ц╕нност╕, а корол╕ та папи не боялися брати у борг.

- Превелике мерс╕ за побажання, - Братков- ський уже не збирався нав╕ть приховувати зло╖ ╕рон╕╖. - Рицарям тим в╕ддячили вельми щедро: король Ф╕л╕пп IV Красивий, який заборгував ╖м хмару кошт╕в, орден вщент розгромив, попередньо зговорившись ╕з папою Климент╕╓м V - б╕льш╕сть рицар╕в спалили живцем. Ви цього мен╕ побажа╛ли?

- Я не прийшов теревен╕ правити, - рвучко з╕╛рвався на ноги г╕сть. - Ви ма╓те нам╕р себе рятува╛ти чи н╕?

В╕н десь зустр╕чався з цим чолов╕ком, - думав Братковський, чимось - голос його знайомий... Але в╕н не ма╓ що у в╕дпов╕дь в╕дказати - т╕льки головою крутнув, мов нагло зуб забол╕в.

- Жаль, - г╕сть наче з протяжкою шаблею рубо╛нув.

От ╕ все, чолов╕че, не гродський суд ╕ не в╕йсько-вий, ти сам соб╕ п╕дпису╓ш вирок. Але ти просто не можеш ╕накше, бо той, хто хл╕бом ус╕х году╓, люд тв╕й робучий, не лише г╕дно не пошанований, а ще

й упосл╕джений - панщина знову п╕сля року тися╛ча ш╕стсот дев"яносто дев"ятого на землю твою вер-та╓ться... ╤ ти не зможеш переписати вже подавн╕ сво╖ рядки:

Гей, св╕те, св╕те!

╤ що ти ум╕╓ш?

На╖всь, напився, мов в╕тер, шал╕╓ш,

Шумиш, деркочеш ╕ все

розкида╓ш,

А хто году╓,

того зневажа╓ш...

Що казати про хл╕б, коли нав╕ть душа ╕ в╕ра по-топтан╕, - думалося Данилов╕, - ось уже чверть в╕ку, як православним братствам (а в╕н ╕ предки славн╕ його до Луцького завше належали), забо╛ронено ви╖жджати нав╕ть за меж╕ Реч╕ Посполи╛то╖ - аби, мовляв, не сп╕лкувалися вони з Констан╛тинопольським патр╕архом. Чи щиро у тих, хто заборону ухвалював, звучать слова ╕з молитви, як╕й уже тринадцять з лишком стол╕ть - по Н╕кейсько- му ╕ Константинопольському Вселенських соборах: "Визнаю одне хрещення на в╕дпущення гр╕х╕в." Завше тоб╕ здавалося, що слова ц╕ людин╕ п╕дказу╛ють, аби жити належало у в╕р╕, в як╕й зродилася, бо ╕стинно одне хрещення на прощення вс╕х провин.

То колись, як тебе вже не буде, вс╕ в╕ри згада╛ють, що вони г╕лочки, як╕ одним коренем жив╛ляться, ╕ тод╕ зникнуть чвари та забуя╓ розк╕шне дерево Християнства.

╤ коли тебе на суд повели той в╕йськовий, то вже не доводилося неспод╕ванок там чекати, видавало╛ся, вирок у судд╕в на лицях був виписаний:

"У справ╕ м╕ж публ╕чним обвинувачем, його мил╕стю Андр╕╓м Клодницьким, позивачем, ╕ його мил╕стю паном Братковським, що перебу╛ва╓ в ув"язненн╕, в╕дпов╕дачем, суд в╕йськовий, вислухавши подальше звинувачення, п╕дкр╕пле╛не листами, творами та ╕ншими доказами, а також ╕ захист звинуваченого, ╕ точно обм╕рку╛вавши вс╕ обставини справи, постановля╓:

Оск╕льки шляхтич Братковський в╕дмовив╛ся представити св╕дк╕в, незважаючи на дозв╕л та принуку з боку суду, ╕ цим вчинком доказав очевиднусвою участь у зрад╕ козацьк╕й; оск╕ль╛ки при тому в╕н визна╓, що в Ки╓в╕ та ╕нших м╕сцях у Пал╕я, де був з ними разом ╕ Самусь, ╕ що в останн╕й час в╕н вертався ╕з Хвастова; так як твори його про грецьку рел╕г╕ю, з лист╕в та ╕нших документ╕в, писаних рукою обвинува╛ченого та знайдених при ньому, коли в╕н, уника╛ючи зустр╕ч╕ з нашим в╕йськом, був захоплений переодягненим передовою сторожею, то очевид╛ним ста╓, що в╕н ╖здив в Укра╖ну, маючи бажан╛ня помститися за навернення в ун╕ю грецько╖ рел╕г╕╖..."

Господи, - думалося Данилов╕, - ц╕ крючко- творц╕, схоже, все мо╓ життя тужаться в одне ре╛чення вкласти. Ще й дивляться на мене, як на зв╕╛ра диковинного: як же, дос╕ вони сотнями хлоп╕в на пал╕ саджали чи в╕дправляли на шибеницю, а тут вперше шляхтич ╖м втрапив...

"...в ун╕ю грецько╖ рел╕г╕╖, яка милост╕ю Божою прийнята в ╓дн╕сть ╕ п╕д покров католицько╖ церкви, ╕ повертаючись зв╕дти, п╕дсудний запалив сильн╕ше, н╕ж можна нав╕ть було оч╕кувати, на користь Пал╕я ╕ Самуся народ та чернь козацьку, ╕ без того завше схильну до нев╕рност╕ Реч╕ Поспо╛лит╕й, ╕ спонукав ону до жорстокого повстання проти т╕╓╖ ж Реч╕ Посполито╖, викликаючи в н╕й сп╕вчуття до в╕ри, начебто гноблено╖ (чого на╛справд╕ нема╓) поляками;

то потому суд вважа╓ необх╕дним п╕ддати зви-нуваченого тортурам через ката, аби ч╕тк╕ше розкрити вс╕ богоненависн╕ д╕╖ п╕дсудного ╕ вияви╛ти, хто ще був причетним до цього безрозсудного вчинку;

суд ухвалю╓, аби в╕н негайно в╕д╕сланий був до маг╕страту ╕ там тортури в╕дбулися в присут╛ност╕ писаря, присяжних маг╕стратських ╕ в╕й╛ськового судового обвинувача".

Прости мене, небо святе╓, - молився Данило по- думки, - дай сили, високий Отче, це випробуван╛ня витерп╕ти. В╕домо ж ус╕м, що при так╕й ухва╛л╕ допит трич╕ ведуть: перший раз в╕рьовками на диб╕ розтягують т╕ло, в другу чергу живцем його печуть, св╕чками при тому числ╕, а втрет╓ припа╛люють уже та водять по т╕лу зал╕зом, розпеченим до червоного...

Олег н╕яких газет не читав. Виняток стано╛вила лише районка. У н╕й в╕н проб╕гав очима ╓диний розд╕л - некролог╕в. Олег усе думав до╛жити до часу, коли видрукують про Баксютенка пов╕домлення.Але оч╕кувана публ╕кац╕я все не з"являлася...

Цього разу впав йому в в╕ч╕ поряд ╕з некроло╛гами чималий матер╕ал п╕д заголовком "Нов╕тн╕ пригоди Остапа Бендера". ╤ в╕н уперше взявся чи╛тати текст, обачно, з пересторогою тримаючи пап╕р у пальцях, певне, аби фарбою не забруднитися.

"Вкотре доводиться звертатися до невмирущих геро╖в ╤льфа та Петрова - Остапа Бендера, мадам П╓тухово╖, Козлевича та ╕нших.

У нашому м╕ст╕ ╓ св╕й Остап Бендер - п╕дпри╓╛мець Денис Пол╕щук. То його розк╕шне авто виши╛ва╓ нашими вулицями, то в його магазинах завше завищен╕ ц╕ни.

Податкова м╕л╕ц╕я при черговому рейд╕ вже ви-являла на склад╕ Д.Пол╕щука серйозн╕ порушення чинного законодавства, як╕ в╕н, проте, намагався безусп╕шно оспорити у суд╕. Проте наш суд спра-ведливий, в╕н не п╕дтримав шахрайських фанта╛з╕й.

Натом╕сть Д.Пол╕щук, аби приховати к╕нц╕ у воду та уникнути в╕дпов╕дальност╕ за сво╖ про╛типравн╕ д╕╖, орган╕зував "напад" на власне п╕д╛при╓мство. Сл╕дство не п╕дтвердило цих хитрих домисл╕в, водночас звернувши увагу на халатне

ставлення до охорони та збереження матер╕альних ц╕нностей.

А недавно в╕н такого викинув коника, до яко╛го не здатен додуматися ╕ сам Остап Бендер. Аби не платити податк╕в, Пол╕щук "документально" влаштував... власну смерть. Фотокоп╕ю св╕доцтва про це нижче друку╓мо.

Отож, шановн╕ земляки, як побачите на вулицях нашого м╕ста п╕дпри╓мця Пол╕щука, не лякайтесь, будь ласка, то не мрець п╕днявся ╕з могили, то но-в╕тн╕й Остап Бендер гаса╓ на модерн╕й "Шкод╕".

Добре, що хоч п╕дпри╓мство його перейшло у пристойн╕ руки.

Сл╕д спод╕ватися, що шахрайство самопального комб╕натора, дотепна форма ухилення в╕д подат╛к╕в д╕стануть належну оц╕нку наших славних пра-воохоронних орган╕в".

Олег зателефонував Денисов╕.

- Там у районов╕й газет╕ западло чергове. Прочитай-но, бо щось заковиристе вигадали знову проти нас.

- Бачив я ╖х у тапочках в╕домого кольору, - буркнула невдоволено слухавка. - Аби озеро, а жаба знайдеться, щоб кумкати. Я читаю переклад листа Братковського, то несп╕вм╕рно достойн╕ша трата часу.

Наступного ранку, ледве прочинивши чомусь не замкнен╕ двер╕ свого каб╕нету, Денис прир╕с до по-рога.

В його кр╕сл╕ сид╕в незнайомий молодик з╕ стриже-ною головою ╕ поглядом молодого удава натщесерце.

- Ви... хто? - долаючи раптово наб╕глу гикавку, перепитав Денис.

- Я тут директор тепер, - розпливалася плото-любна посм╕шка на м"ясистому лиц╕. - А ти що за п╕дер? - ╕ в╕н несп╕шно почав набирати номер на власному моб╕льнику.

Вже як с╕дав у свою десятир╕чну "Шкоду", на яку так╕ завидки брали автора районово╖ публ╕ка╛ц╕╖, то почув Денис сирену м╕л╕цейського авто, що швидко наближалося: в╕н р╕зко розвернувся ╕, до╛давши газу, рвонув у протилежному напрямку.

Олега взяли просто на вулиц╕: з ╕стеричним галь-мовим виском, лякаючи перехожих, спинилась ав- т╕вка, дво╓ м╕л╕ц╕янт╕в на нього впали шул╕ками, х╕ба крила не лопот╕ли; т╕ сам╕ руки м╕шком кар╛топляним пожбурили його в камеру, ╕ в╕н, переко╛чуючись, боляче вдарився в протилежну ст╕ну.

Майор ╕з недбало прикле╓ною, для показу п╕дсо-лодженою усм╕шкою, зайшов майже в╕дразу:

- У вас та ще одн╕╓╖ дами ╓ в╕дом╕ вам диски чи флешки. В╕дда╓те - ╕ двер╕ зв╕дси в╕дчинен╕.

А в м╕л╕ц╕янт╕в справд╕ з металу к╕гт╕, повору╛шив Олег зболеними плечима, кривлячись та роз╛минаючи т╕ло:

- Не знаю н╕яких диск╕в...

- Ви не цнотлива д╕вка, ╕ н╕хто вас умовляти не стане. Пошкоду╓те.

По майоров╕ на хвилю запала тиша, а тод╕ щось гримнуло над головою, затр╕щало та заверещало. В╕д неспод╕ванки аж пересмикнуло Олега, доки не втямив, що то на всю м╕ць верещить невиди╛мий зв╕дси динам╕к. Бряжчала ╕ пританцьовувала чайна ложка в казенн╕й алюм╕н╕╓в╕й кварт╕, ст╕ни двигт╕ли, видавалося, що не витрима╓ ╕ почне си╛патись штукатурка; ╓дино, на кого не д╕яла та го╛лосна музика, то на тарган╕в, якихось особливих, тарган╕в-мутант╕в, що вт╕шено виповзали десь з-п╕д пл╕нтуса ╕ пересувалися шеренгою, як ви- муштруван╕ солдати.

Олег, затуливши долонями вуха, очима шукав ╕ не м╕г знайти того горластого динам╕ка, аж доки

не здогадався, що дик╕ звуки ц╕ вириваються з-п╕д реш╕тки на стел╕, схожо╖ на вентиляц╕йну.

Динам╕к горланив п╕сню: Олег колись чув уже ╖╖, чув у машин╕ - всм╕хнувся було ╕ перемкнув тод╕ хвилю; зараз же не перемкнути, металева горлянка потойб╕ч бетонно╖ стел╕; чи мембрана ди╛нам╕ка в╕д╕йшла, чи спрацьована просто, т╕льки вона деренчала так, що майже забивала мелод╕ю. Але слова здеб╕льшого можна було розр╕знити, прокурений ╕з хрипотою ж╕ночий голос нар╕кав на зрадлив╕сть коханого, картав його ╕ т╕шився ╕нте╛л╕гентною карою, достойною такого н╕жного ╕ тре╛петного почуття:

А я его по морде чайником...

П╕сня завершувалася ╕ починалася знову ╕ знову ╕з першо╖ строфи, тож Олег посп╕хом в╕д╕рвав знизу шмат сорочки та позатикав вуха, але те не сповна рятувало. Дик╕ звуки, наче голками, впивалися в кожну кл╕тину, всього його немов обмолочували. Олег розум╕в, що про полегшення марно благати, чи буде в╕н бити у двер╕, чи н╕ - однаково його не почують, швидше, навпаки, як буде можлив╕сть, то гучност╕ х╕ба додадуть. По годинах к╕лькох в╕н почав боятися, що збожевол╕╓; наприк╕нц╕ дня у вид╕нн╕ в╕н уже бачив себе десь у краях африкан╛ських: б"ють голосно бубни, в╕н гол╕с╕нький весь, т╕льки з пов"язкою на стегнах, навколо багаття ви╛танцьову╓ з десятком ╕нших, таких, як сам, чор╛ношк╕рих - зриваються викрики несамовит╕ час в╕д часу п╕д бубн╕в акомпанемент.

П╕зно ввечер╕ було наче заснув, насправд╕ ж впав у безпам"ятство. Наглядач, що незмигно спостер╕╛гав у в╕чко, хлюпонув на обличчя в╕дро води. Вже п╕д досв╕ток в╕н не м╕г нав╕ть пальцем поворухну╛ти, стан амеби, протоплазми к╕лограм с╕мдесят - все част╕ше втрачав св╕дом╕сть ╕ част╕ше з в╕дром з"являвся в камер╕ наглядач.

Майор зайшов з╕ знайомою вже прикле╓ною усм╕шкою, в як╕й зараз у дом╕шку було трохи ╓хидства, а б╕льше все ж торжества:

- Тепер пригадав, де диски?

Втомленим, як випраним та ретельно викру╛ченим, Денис повертався з неблизького рейсу ╕ на м╕сц╕, де втрапив у авар╕ю, сперш притишив з обачност╕ х╕д, а врешт╕ й зовс╕м спинивсь на обо╛чин╕. Йому хот╕лося просто, поклавши голову на кермо та скло дверцят опустивши, на хвилю роз╛слабитися, скинути напругу, як скидають ╕з пл╕ч за раптового потепл╕ння вже не потр╕бну, на очах обважн╕лу одежину. Хвостатою кометою, то на╛ближаючись, то по витягнут╕й дуз╕ в╕ддаляючись, кружляла думка, як висмикнути Олега з пазур╕в С╤ЗО. В╕н п╕дсилав до сл╕дчого к╕лька раз╕в над╕й╛них людей, ╕ т╕, прослуховування остер╕гаючись, малювали на папер╕ круту цифру з рядочком апе-титних нул╕в, але сл╕дак, облизуючи з жал╕стю спрагл╕ та пересохл╕ губи, т╕льки головою журно крутив, уп╕вголоса видихнувши: "Бакс"...

Раптом хтось постукав по капот╕ авто, ╕ Денис п╕дняв голову: б╕ля машини стояв чолов╕к у яко╛мусь дивному одяз╕. В довгому, аж за кол╕на темно- червоному кунтуш╕ з сукна недешевого, з ком╕ром в╕дкладним та рукавами прор╕зними незнайомець у першу мить видався навдивовиж знайомим - Де╛нис т╕льки спантеличено пов╕ками кл╕пав, доки не спала в╕дгадка, раптова й жаска, в╕д яко╖ спина враз похолола. То був наче в╕н сам, точн╕с╕нько ген такий, якби в дзеркало на себе дивився, т╕льки в цьому незвичному, певно, давньому одяз╕.

- Нащо ти тут? - раптом спитав чолов╕к, питав швидше сумом в очах, н╕ж голосом.

Що те значити ма╓ - розгубився було Денис, нащо спинився тут, за словами Олега, в простор╕ цьому химерному, багатовим╕рному, в загадково╛му вельми, де кр╕зь ст╕ни можна проходити, як фантазують бородат╕ вчен╕, де в╕ддаль долають думкою, а в часов╕ мчать, як у метро, на потр╕бних спиняючись станц╕ях; чи нащо на св╕т з"явився, що йому дати повинен, зм╕нити або вберегти?

- Чи ужинок ╓ добрим? - знову питав чолов╕к, роззирнувшись на стер╕нь пшеничну, яка вилис╛кувала обаб╕ч п╕д сонцем, що на ос╕нь хилилося.

╤ знову не м╕г Денис втямити, чи то врожа╓м чо-лов╕к перейма╓ться, чи ужинком за т╕ л╕та ╕ стол╕т╛тя, що пролягли м╕ж ними.

Про ужинок з пол╕в в╕н небагато може сказа╛ти, бо не тим клопочеться д╕лом, а ще менше про жниво минулих стол╕ть... Чи ним зас╕ки вщерть виповнили, чи, перестигле, осипалось зерня вже почорн╕лим або трухляв╕ло ╕ пл╕сняв╕ло ще в ко╛лоску - чого було б╕льше? В╕н, зв╕сно, мав свою думку, що профукано т╕ стол╕ття ╕ марне тицяти пальцем у сус╕да зл╕ва чи справа, мовляв, жа╛д╕бн╕сть ╖х заважала тому жнивов╕ дати лад, то вони, безсердечн╕, столочили лан. Чому тод╕ з ц╕пком у руках на меж╕ не стояли чи з косою або просто з к╕лком - побоявся би зайда. Неправда, н╕коли в душ╕ у нього не буде певност╕, бо силу природа да╓ тому, хто боронить нажите сво╖м горбом.

А ти сам, кравчику вельми хоробрий, як би по╛в╕вся, коли б отим не╕снуючим дос╕, математика╛ми вигаданим метропол╕теном уявним, висадили тебе раптом у т╕ часи: чи зм╕г би покинути хай не-величкий, але дох╕дний ма╓ток, сит╕ й безклоп╕тн╕ дн╕, при╓мн╕ гостини у приятел╕в та сус╕д╕в, лови захоплююч╕ мисливськ╕? Зм╕няти натом╕сть ╖х на ризик смертний, - заради дивних таких понять, як г╕дн╕сть людська та в╕ра, речей, яких на жад- н╕с╕ньких вагах не зважити ╕ м╕ркою будь-якою не зм╕ряти?

А ще якби та г╕дн╕сть ╕ ревн╕сть у в╕р╕ в душ╕ кожного вкоренилася м╕цно, в дядька отого, що без зайвих мук сов╕ст╕ чужий овес п╕дпасав ╕ шка╛пу якого забрав з╕ злост╕ Братковський, або в тих його дядьк╕в, що перед по╖здкою до Пал╕я в халепу для них негадану втрапили...

Напередодн╕ якраз т╕ дядьки у ма╓тку Братков- ського зб╕жжя в м╕шки насипали, бо мав прибути ╓врей-перекупник, тож зговорилися хитруни н╕ч╛чю зерна поцупити дещицю. А двер╕ м╕цн╕ були, ╕ замок над╕йний, тож дядьки у шпихл╕р, видерши дошки, через дах зал╕зли. Один м╕шок вони витяг- ли, другий, вже й п"ятий на вулиц╕, сьомий, - та ще би з м╕шечок хот╕лося, бо розвидня╓ться, а так долон╕ на дарм╕вщину чешуться. Коли ж спусти╛лися вони з тим останн╕м, то й остовп╕ли - наче ли╛зень злизав ус╕ м╕шки попередн╕...

Хрестилися перелякан╕ чолов╕ки з того дива, бо без нечисто╖ сили таке н╕защо й н╕коли статися не могло...

То вже пот╕м усе вийшло наверх, як на вод╕ оли╛ва: досв╕тком ╖хн╕й сус╕д Гаврило по дрова ╖хав у л╕с, коли ж глядь, п╕д шпихл╕ром н╕чийн╕ м╕шки стоять. От в╕н ╖х швиденько у в╕з - ╕ гайда...

Треба ж було, щоб якраз у ту пору Данил╕в еко╛ном нарвався, ц╕кавитися став, що то Гаврило у л╕с везе - так ╕ тих двох злодюжок ненароком ви╛рахували.

Чи готовий будеш, Денисе, на ризик ╕ти не лише задля душ св╕тлих, але й тих, що вт╕ху в╕д краде╛ного смакують, душ покривлених ╕ покороблених, що в╕дшкрябувати ще потр╕бно немало, прати, в╕д- б╕лювати та сушити?

- Нащо ти тут? - ще раз перепитав було чолов╕к цей дивний, вельми схожий на дв╕йника.

╤ видалось цього разу Денисов╕, що питав в╕н про т╕ л╕та, що так рясно шумлять за спиною. Чи у нош╕, яку кожному доля наказала нести, ╓ за минувшину люду твого в╕дпов╕дальн╕сть, чи схо╛жий ти швидше на зерня бур"яну випадкового, що п╕д парканом чужим зросте не потр╕бним н╕кому стеблом, над яким х╕ба ╕нколи пес приблудний п╕дн╕ме ногу? На очах у Дениса виросло ц╕л╕с╕нь╛ке покол╕ння ╜онорових княз╕в комп"ютерних, пласт ц╕л╕с╕нький техн╕чно╖ ╕нтел╕генц╕╖, що осв╕╛чен╕стю сво╓ю хизу╓ться, узвича╓не слово тутешн╓ все англ╕йською вивертаючи - була Проня Проко- п╕вна затурканою ╕ нап╕внеписьменною малорос- кою-рос╕янкою, а тут раптом в ман╕рну англ╕йку перевдяглася.

...Ще Денис озватись хот╕в до цього дивного чо-лов╕ка у кунтуш╕, але попереду авто вже не було н╕кого, т╕льки машинне скло мерехт╕ло, наче у зливу, ╕ мерехт╕ли, згинаючись та переламуючись, дерева.

Помирала мат╕р Баксютенка важко.

Коли зовс╕м непереливки стало, син в╕дв╕з ╖╖, по-син╕лу, в л╕карню. ╤ вже третю добу, вдень ╕ вноч╕, хвору мучили немилосердн╕ бол╕, ╖й капали най- сильн╕ш╕ наркотичн╕ препарати, але й вони не давали рятунку: мат╕р кричала в безпам"ятств╕, металася, в маренн╕ сво╓му вт╕кала в╕д когось та в╕дбивалася - л╕кар╕ та медсестри в╕д перевтоми падали з н╕г. Врешт╕ вони, з╕ страху перед всесиль╛ним тутешн╕м начальством, просто робили ви╛гляд, що клопочуться коло хворо╖; ╖хн╕й досв╕д та десятки смертей, як╕ судилося бачити в л╕карня╛них ст╕нах, нев╕дпорно казали, що людин╕ ц╕й уже давно за вс╕ма медичними приписами та законами переступити пора отой останн╕й пор╕г. Але страх ╖м н╕трохи не заважав переш╕птуватися:

- Хвору не т╕лесний б╕ль доп╕ка╓...

- То як╕сь видива, жахи ввижаються.

- Певне, вона не л╕пшою за сина була.

- А чого ж, не т╕льки яблуко в╕д яблун╕. По плодов╕ теж судити можна про дерево.

- Може, кричить так, бо по душу ╖╖ прийшли?

- На маг╕╖ начебто зналася. Не одному, плеска╛ли люди, вд╕яла шкоду.

- А ще казали, що то бабуся, в╕дьмачкою яку теж погов╕р нар╕к, ╖й перед смертю те передала.

Третьо╖ ноч╕, як за в╕кном тиха й сумирна погода стояла, раптом почало завивати у вентиляц╕йних трубах, чулося, як дрижали вони й усе гучн╕ше деренчати ставали, згодом гупати хтось по стел╕

взявся, дивуючи медсестру чергову, бо н╕хто там ходити не м╕г, палата ж на другому поверс╕ двопо-верхового корпусу. Те гупання наростало, почало нав╕ть сипатися з╕ стел╕, а м╕ж панелей тр╕щини чимал╕ поб╕гли; врешт╕ труби завили так моторош╛но, що медсестра, перехрестившись нажахано, не витримала ╕ поб╕гла кликати чергового л╕каря.

Вранц╕ п╕сля обходу, коли прийшов син, сам╕ медики завели мову, що людин╕ якось треба допо-могти померти, було б то у випадку даному найгу- манн╕ше, але вс╕ балакали нап╕внатяками здеб╕ль╛шого, ╕ кожен боявся вимовити те ╓дине слово, що замерзло ╕ не в╕дтавало у б╕льшост╕ на вустах.

- Хоч в╕кно в╕дчин╕ть, може, легше душ╕ тод╕ в╕-д╕йти, - медсестра щось чувала таке в╕д старших людей.

Попри нетеплу погоду, вс╕ три в╕кна в╕дчинили навст╕ж.

Раптом почулося якесь лопот╕ння, на крил пта-шиних схоже, до того ж розмахом крил немалих, ╕ через хвилю в палату влет╕в величезний крук, за ним другий, такий само чорн╕зний ╕з п╕р"ям розкомшаним: один ус╕вся було безцеремонно на тумбочц╕, а другий, змахнувши здоровенними крилами, аж в╕тер по палат╕ п╕шов, на п╕дв╕коння опустився в╕дразу. Перший роззирнувся насампе╛ред, мов оглядаючи скептично присутн╕х у пала╛т╕, до чого вони, мовляв, тут вони зайв╕; другий же крук, настовбурчивши войовничо п╕р"я на ши╖, крикнув пронизливо так, що в присутн╕х похоло╛ла шк╕ра, - десь там, на в╕льному простор╕ крик такий, може, й не лячний, губиться й глушиться

обширом, тут же в╕д нього мов серце хто стис ле-щатами зал╕зними.

Враз, немов по команд╕, обо╓ птах╕в з╕рвалися з м╕сць ╕ з безк╕нечною зл╕стю кинулися один на одного; вдарившись грудьми, падати почали додо╛лу, та не впали, обо╓ вивернулися якось, знову на крила з╕рвалися ╕ знову одне одного стали грудьми таранити.

Зац╕пен╕л╕, заг╕пнотизован╕, правцем узят╕ ме╛дики т╕льки очима зачаровано поводили, як ме╛таються птахи палатою, дужими дзьобами одне одного лупцюють, силячись усе поц╕лити в мак╕в╛ку, - т╕льки п╕р"я зрива╓ться ╕ пов╕трям ширя╓, наче хто подушку розпоров ╕ висипане в╕д безд╕- лля роздмуху╓; круки билися не на жарт, ╕ темно- червона, швидше, чорна ╖хня кров уже видн╕лася великими краплями на св╕тл╕й дол╕вц╕; вививаю╛чись у пов╕тр╕, аж нажахан╕ люди прис╕дати час в╕д часу мусили, дужими крилами перекидали вс╕ банки ╕ склянки на тумбочках, додаючи до ло╛пот╕ння крил несамовитого крику, ще й дзеньк╕т осколк╕в скла...

Наполоханою зграйкою медики збились у кут╛ку палати, час в╕д часу ухиляючись в╕д б╕льших та менших крил, бо вже й кажани заявилися не- в╕дь-зв╕дки ╕ чорними блискавками вививалися у пов╕тр╕.

- Вона не помре н╕коли, - боязко перемовляли╛ся медики. - То, напевне, ота недавно в╕дкрита ╕н╛фекц╕я, якось латиною так кумедно звучить.

- Кажуть, життя з нею нестерпне, але й померти також не дасть.

- Т╕ м╕кроби, по телев╕зору чув, ╓гипетськ╕ архе-ологи з необачност╕ в св╕т пустили.

- А я читав, що НЛО винувате...

- Байки це все. Насправд╕ з в╕йськово╖ лабора╛тор╕╖ через халатн╕сть добро те випурхнуло. Точн╕╛с╕нько, як грип пташиний.

- Бацила серйозна. Ц╕л╕с╕ньк╕ м╕н╕стерства обо-ронн╕ переводять на захист в╕д не╖.

Медсестр╕ ж подумалося, що з тих глибин, з того мороку безпросв╕тного ╕нше просто нездатне було зродитися ╕ в св╕т п╕ти.

Раптом у палат╕ стало темн╕ти, мов наступали сут╕нки, а десь далеко ударив гр╕м, довол╕ потуж╛ний проте, бо в╕дчулось двигт╕ння ст╕н.

- Та роб╕ть щось нарешт╕! - вереснула медсестра несамовито, ╕ вс╕ повернули голови до Баксютенка, як-не-як, р╕дний син.

В╕н наче чекав цього часу, все життя готував╛шись до нього, в╕н шк╕рою зрозум╕в, що настали тепер т╕ хвилини, як╕ звуть вир╕шальними, зо╛ряними чи ще там як: в╕н несп╕шно п╕д╕йшов до л╕жка ╕ рвонув ус╕ пров╕дки, що в╕д хворо╖ йшли до прилад╕в, як╕ помагали затухаючому так дов╛го життю, тод╕ вирвав трубки з крапельниц╕; пис╛кнув прилад к╕лька раз╕в, став приглушеним ╕ вре╛шт╕ зовс╕м затих, - але мат╕р ще встигла схопити сина за руку.

В╕н в╕дчув неспод╕вано себе зовс╕м новим, все постало ╕ншим перед очима, в╕н ще обмислить, що трапитися могло в цьому св╕т╕, в якому тепер в╕н найголовн╕ший. В╕дниньки ма╓ ╕ти шпарким ╕ ши-роким кроком, ╕ байдуже, що там п╕д ногами, бо

не ╕сну╓ б╕льше н╕чого, що було б правоможним не поступитися ╕ не дати йому дороги.

Не встиг так подумати, як в один голос скрикну╛ли круки, ╕ не войовничо вже, а як видалося, тор-жествуюче: дико залопот╕вши крилами, з╕штовху-ючись у пов╕тр╕ та гублячи п╕р"я, вони кинулися у в╕кно геть ╕з палати, чорн╕ блискавки кажан╕в теж змайнули у в╕кн╕ та вмить пропали.

Г╕сть, що ран╕ше приходив ╕ каятись радив, по-рятунок п╕дказував та руки Данилов╕ в╕д╕гр╕вав, не залишив його в споко╖: знову заскрип╕ли ╕ржав╕ зав╕си, ╕ в монашому облаченн╕, опускаючи голо╛ву в дверях занизьких, чолов╕к переступив пор╕г. Данило душею знав, що в його становищ╕, за крок перед в╕чн╕стю, гр╕х йому сердитися; не здужав, однак, себе стримати ╕ роздратовано глипнув на непрошеного пришельця.

- Я прин╕с вам листи в╕д доньок, - в╕д гостя не вкрився кривий погляд Братковського, але в╕н не зважив на те. - Старшенька пише, хто ж ╖й посаг вес╕льний зготу╓, як батька не стане. А з меншо╖, з╕ сл╕в ╖╖, записали он коротко: таточку, не остав мене сиротою...

╤ г╕сть простягнув Данилов╕ два невеликих па-перових аркуш╕.

- Хто вас просив. - ╕ не доказав Братковський у в╕дпов╕дь, закашлявся раптово, той кашель су╛хий далеб╕ не зразу вдалося йому спинити; з кож╛ним днем в╕н рвав усе кр╕пше вже змучен╕ груди, а вельми в останн╕, прик╕нцев╕ листопадов╕ ноч╕ та дн╕, коли сир╕сть в╕д непросохлих й за л╕то ст╕н по╛силювалася до решти волог╕стю тою, що прот╕ка╛ла кр╕зь ╓дине в╕дкрите завше в╕конце п╕д стелею, прот╕кала ╕ додавала хворост╕ сили.

- Я сьогодн╕ не шкодуватиму вас, - дал╕ г╕сть пов╕в мову. - Досить ╕з мене жал╕в, я вам правду у в╕ч╕ змушений викласти. Вам не шкода д╕тей, бо любите себе найперш, себе коханого, гординею

враженого куди б╕льше, н╕ж простудою. Ваша черства душа не бо╖ться нав╕ть, що д╕ти клясти╛муть такого батька...

Де ж я його бачив ╕ де стр╕чав, - силився прига╛дати Братковський ╕ н╕як не був здатен. - Десь уже чув цей голос, цю ╕нтонац╕ю, зовс╕м таку, наче в╕н сам розмовляв ╕з собою. ╤ нав╕ть схож╕ слова були.

- Ви себе дарма уявля╓те отаким лицарем, що заступа╓ться за принижених та упосл╕джених, - не зм╕г приховати збентеження в голос╕ г╕сть. - Насправд╕, як кат в╕друба╓ по черз╕ вам руки, ноги ╕ голову, а пот╕м ╕ решту т╕ла сокира под╕лить на к╕лька частин, то не залишитесь у пам"ят╕ лицарем чи якимось ще там геро╓м. Т╕, що судять сьогодн╕ вас, матимуть достатню силу й можлив╕сть бун╛т╕вником звичайн╕с╕ньким виставити, злочинцем др╕бненьким, розб╕йником, що на в╕длюдних до╛рогах подорожн╕х перестр╕вав та оббирав до остан╛ньо╖ нитки. ╤ ви вже не зможете ан╕ виправдатися, ан╕ слова у захист сказати.

Боже, ну що це таке цей чолов╕к балака╓, - не зм╕г сердитися Братковський на гостя, немолодо╛го вже, зсутуленого. Нав╕ть, видавалося Данилов╕, чи то горб у нього росте, чи, ╓хидничав подумки, крила. Братковський сам ц╕ слова, ц╕ думки в го╛лов╕ перебрав не раз ╕ не два, сидячи у кам"яниц╕ Любартового замку.

- Я себе в лицар╕не писав, - якось зн╕чено в╕дпо╛в╕в Данило, - ╕ н╕коли зависоко та ╜онорово вельми себе не ц╕нив. Але я пам"ятаю Наг╕рне Слово: Бла╛женн╕ ви, як ганьбити та гнати вас будуть, ╕ будуть облудно на вас наговорювати всяке слово лихе ради Мене... Та й взагал╕, чого вам сюди ходити, теж мен╕ ангел-охоронець самочинний знайшовся, нащо я вам.

Г╕сть усм╕хнувся якось втомлено, десь г╕ркота проступала за тим мимов╕льним усм╕хом, немов вимовлене Братковським кожного разу завдавало йому страждань.

- Доля моя така, - г╕сть п╕дв╕вся ╕ направився до дверей, уп╕вголоса ще на ходу докинувши: - Яка печаль, яка печаль.

На якусь мить Братковському стало шкода не себе, а цього настирного гостя, що не сво╓ю, а таки його, Данила, долею перейма╓ться - ╕ не важить, хто в╕н насправд╕ такий. Зрештою, ма╓ в╕н рац╕ю: якщо глибше замислитися, розуму великого не по-требу╓ться, аби у св╕т пустити сир╕т. Ти, Даниле, не здатен через св╕й ╜онор переступити, тож кат в╕друба╓ голову, наче курц╕, ╕ все - дал╕ темрява, морок, к╕нець...

А м╕г би справ╕ сво╖й велик╕й ще прислужитися, вже пала╓ вся Укра╖на центральна, полум"я йде неспинно на зах╕д, Волин╕ д╕сталося, вже он л╕со╛в╕ козаки голови п╕дняли, знову, як у не так╕ вже далек╕ часи, гурту╓ться товариство, т╕льки цього разу не Запорозька, народжу╓ться тепер Л╕сова С╕ч. Забран╕ земл╕ вертаються попередн╕м господа╛рям, чи то б╕льшим, чи меншеньким, а хто вертати не хоче, то козаки Пал╕я враз наводили лад. Тоб╕ ж, Даниле, показували, все переконуючи, аби на б╕к простолюду часом не надумав ставати, показу╛вали ту скаргу, як вертали майно та землю селя╛нам ╕з ма╓тку Любомирських.

"Року тисяча с╕мсот першого, м╕сяця травня, тридцятого дня.

У гродському управл╕нн╕, в замку корол╕вського м╕ста Луцька, перед╕ мною Каз╕м╓жом Мал╕цк╕м, нам╕сником на той час бурграфства Луцького замку та гродських луцьких книг зав╕дувачем, представ особисто пан Олекс╕й Л╕сецький, п╕длеглий вельмож-но╖ пан╕ Мар╕анни з Потока Лясково╖, столнико- во╖ ки╖всько╖, в╕д ╕мен╕ т╕╓╖ ж сво╓╖ пан╕, заявив та протесту╓... що пан Григор╕й Косович, межир╕цький в╕йт, з десятками козак╕в, як межир╕цьких, так ╕ в╕д Пал╕я на цей за╖зд запрошених, цього ж року, тися-ча с╕мсот першого, кв╕тня м╕сяця, у сам╕ Великодн╕ свята, з десятками людей до м╕ста Б╓л╕лувк╕в при-був, пом╕чника старости, на той час призначеного вельможною пан╕ Лясковою, вимагав до себе ╕ майно в╕д╕брав; про ц╕ ╜валтовн╕ експульс╕╖ та несправед╛ливе в╕дбирання майна протесту╓мо, просячи, щоб даний протест прийнятий був.

Олекс╕й Л╕сецький п╕дпису╓ власноручно".

Отож полум"я справедливост╕ вже палахкотить, тисяч╕ йдуть зв╕дус╕ль п╕д знамено правди. ╤ при-ходять не волоцюги, пияки чи розбишаки, доб╕рне товариство збира╓ться, люди осв╕чен╕; так╕, як ти, там теж знадобляться: треба так небагато, лише покаятися, хай ╕ нещиро, хай ╕ нелегких, та лиш к╕лька сказати сл╕в, треба самого себе пересилити; зрештою, на в╕йн╕ як на в╕йн╕, те каяття можеш вважати звичайн╕с╕нькою в╕йськовою хитр╕стю.

Зважся, розум кричав, у тебе лише мить зали-шилася...

- Ст╕йте! - прохрип╕в через силу Братковський, як уже г╕сть був на пороз╕. - Я подумаю...

Г╕сть обернувся круто, лице його сяйнуло, як бува╓ поле сяйне, коли прожене набурмосену хма╛ру в╕тер ╕ вже сонця н╕що не заступа╓ тепер; над╕я, що вмерла було, раптово воскресла.

У Братковського груди хрип╕ли органом з╕-псованим, тих два слова вартували йому немало труда. Якщо в╕н так вчинить, то зрадить сво╖х по╛братим╕в, що голови непок╕рн╕ кладуть десь коло Б╕ло╖ Церкви п╕д орудою в╕дчайдуха Самуся, в╕д╛войовують В╕нницю ╕ Немир╕в, Котельню ╕ Бих╕в, Шаргород ╕ Дуна╖вц╕, Рашк╕в ╕ Хм╕льник... В╕н ╕ на тому св╕т╕ не зможе ╖м подивитися у в╕ч╕, а ворог лише пот╕шено потиратиме руки: гляньте, вони таки продаються, як не за злото або ма╓тност╕, то за ще прост╕ший хабар - життя.

Т╕льки кост╕ тво╖ хруст╕ли на диб╕, а в╕д ╕нших тортур тебе випадково х╕ба ув╕льнили, в╕д розпе-ченого зал╕за, що т╕ло палить живе - то ╖х що, ми-лосердя раптове спинило, гуман╕зм ╓вропейський чи загальнолюдськ╕ жал╕ схопили правцем? Н╕, тортури спинили, бо боялися сл╕дч╕, що не витри╛ма╓ш, помреш ран╕ше в╕д мук, ╕ не встигнуть та не зможуть вони зд╕йснити кат╕вське сво╓ лицед╕й╛ство, що застрахати повинне пов╕к тво╖х земляк╕в.

- Ст╕йте! - органом з╕псованим прохрип╕ла по-ловина душ╕, але половина ╕нша бунтувала ╕ не ко-рилася.

- ╤д╕ть... - нав╕ть не хрип, швидше, гарчання ледве розб╕рливе змогла видушити ╕з т╕ла знемо- женого та безрозсудна ╕ бунт╕вна частина душ╕.

В╕н не мав б╕льше сили й на слово, т╕льки рукою якось так показав, як виштовхують гостя сило╛м╕ць за двер╕.

Ще пом╕тив на п╕длоз╕ Братковський п╕р"╖ну, яко╖ дос╕ там не було ╕ яка нев╕дь-зв╕дки сюди по╛трапила, невеличка така, на голубину схожа; в╕н нагнувся було п╕дняти, та негадано подув в╕тру десь узявся, ╕ п╕р"╖на закружляла в пов╕тр╕, вреш╛т╕, зробивши коло, у в╕конц╕ п╕д стелею зникла.


Машина, проминувши л╕сок, вискочила на роз╛лог╕ луки, де й оков╕, видавалося, н╕ на чому спи╛нитися: т╕льки небо глибинно-син╓ та пожухла трава, що руд╕ла м╕сцями, - п╕д смак осен╕, п╕дла- бузнюючись, лаштувалася. ╤ тут у перш╕ хвилини Денис мимовол╕ притишив х╕д. Луки вже блякли по перших, негадано ранн╕х приморозках, бо ран╛ками п╕д ногами тенд╕тних льодинок чувся тонень╛кий подзв╕н, трави склякали, проте в полон осен╕ здавалися т╕льки краями, а посерединц╕ зараз б╕╛л╕ло й ряб╕ло - ст╕льки бусл╕в разом, що перед ви╛р╕╓м скучкувалися, не доводилось дос╕ бачити.

- Та це ж ц╕лий буслиний народ, - з подиву аж схлипнула Орися, що на зв╕рку ╕з магазином в су╛с╕дн╓ м╕стечко набилась п╕д"╖хати.

М╕ж тим ╕з народом буслиним щось трапилося, якась под╕я непом╕чена сталася, броун╕вське бро╛д╕ння лелек раптом почало невидимим дириген╛том впорядковуватися, ╕ весь гурт багаточисель- ний чорно-б╕лого птаства йшов у злагоджений рух.

Денис не стримався, пригальмував, ╕ вони обо╓ зачаровано спинилися край дороги.

Найближчий в╕д них лелека, ватажок, напев╛не, витягнувши ман╕рно шию, п╕шов по колу; його грац╕озний поступ, помах розгорнутих крил, еле-гантн╕сть у рухах вельми природна, невимушена ╕ не награна, передавалися ╕ншим бузькам; за ва╛тажком все плем"я буслине до╓днувалося поступо╛во до танцю, вправляючись у хитромудрих "па" та творячи неймов╕рну, т╕льки птаствов╕ саме цьому

властиву пластику, - видавалося, з початком тан╛цю зазвучала мелод╕я, невидима для людини й не╛чутна, зате для лелечого племен╕ зрима ╕ р╕дна...

Що танок цей, думалося Денисов╕, значити може для душ╕ пташино╖? То прощання ╕з кра╓м перед далекими голубими дорогами, небезпеками сповненими, чи то вдячн╕сть земл╕, яка прихисток давала ╖м та поживу, земл╕, де потомство побачило св╕т ╕ тепер здатне саме м╕ряти шлях зм╕цн╕лими крилами, дужими ╕ тугими, що аж риплять об по╛в╕тря прохолодне ос╕нн╓, вдячн╕сть земл╕ ц╕й, по╛при кривди, що не один лелека зазнав в╕д люди╛ни - тому гн╕здо черств╕сть людська поруйнувала, в того дурнуватий мисливець ╕з рушниц╕ паляв просто так, для забави; забулися кривди, ╕ заго╖╛лись давн╕ рани, а лишилось тепло, невихолонуле ╕ незгасле.

- А я думала, - сухо шелест╕ли Орисин╕ вус╛та, - що в св╕т╕ цьому задрипаному вже й краси не лишилося.

╤ вона мимов╕льно прихилилася до Денисового плеча, мов то справд╕ був прихисток в╕д життя, ко-лючого та жорстокого.

Що з тобою ко╖ться, чолов╕че, - думав Денис, - стосунки з нею тво╖ починалися ╕з бридливост╕, тихо╖ зневаги ╕ погано прихованого презирства, та непом╕тно переросли вони в сп╕вчуття, що, зре╛штою, неосудне, згодом десь зародилося бажання допомогти, а врешт╕ все воно заразом загадковим неспов╕димим чином, як в одну н╕ч ╕з в╕дразливо╖ гусен╕ прекрасний метелик, перетворилося, пере-росло, переплавилося ╕ перевт╕лилося в тенд╕тне

на поз╕рний погляд почуття, але таке нестримне ╕ всеохоплююче; ╕ншого такого, знав напевне, доля йому б╕льше не судить.

Лелеки неквапом змахували злегка крилами, п╕дл╕тали ледь-ледь над землею, а тод╕ плавно, наче у в╕деозйомц╕ спов╕льнен╕й, приземлялися знову з неповторним сво╖м буслиним шармом; ось дво╓ бусл╕в кружляють одне навколо одного, ки╛ваючи головами час в╕д часу, немов кланяючись; по тому, розкинувши крила, на мить завмирають ╕ довго-предовго дивляться одне одному в в╕ч╕; чи знатиме хто, про що ця мова пташина мовчазна: про мандр╕вку в далек╕ кра╖ перемовлялися чи про в╕рн╕сть лелечу дов╕чну...

Отой мимов╕льний порух Орисин для Дениса був неспод╕ваним зовс╕м, в╕н здригнувся в╕д того, напружився весь, аж гаряче стало чомусь у скро╛нях; лелечий танець х╕ба посилив ос╕нн╕й сум, не╛в╕дь-чому нагадав про його одинок╕сть, безк╕нечну, як вихолонуле ос╕нн╓ небо над головою, ╕ згадка чулась та бол╕сно, мов шпичаком хто низнув у за╛давнену рану; в╕н знав, що не стачить у нього сили вдавати з себе дерев"яного, в╕н не м╕г не в╕д╕зватися на той порух.

Вони, як в незапам"ятн╕ роки безневинн╕ д╕ти ка-чалися в пожухл╕й трав╕, що пахла в╕тром ╕ старим вином, час спинився для них ╕ завмер, як завмира╓ р╕ка, раптовою кригою схоплена; вони були одн╕ у безкрайому б╕лому св╕т╕, такому ж безкрайому ╕ без-конечному, як небо над ними - нав╕ть звуки вс╕ десь повт╕кали, лишився х╕ба приглушений клек╕т леле-чий.

Денис тепер знав напевне, де взяти в╕нчальне плаття для Орис╕, в╕н ще не питав ╕ дос╕ не думав нав╕ть питати, чи вийде вона зам╕ж за нього, все трапилось так негадано, як сн╕говий обвал у горах в╕д ╓диного постр╕лу необачного якогось мислив╛ця; колись "босон╕жка" ╕з траси, що за гонорар св╕й ╕нколи мала х╕ба копняка в╕д пройдохи-шофера, вона таки заслужила у дол╕ ╕стинно корол╕вського вес╕лля: в╕н плаття з Парижа справжн╕с╕ньке за╛мовить знайомому далекоб╕йнику, карету з╕ Льво╛ва доставлять лафетом, яким штрафн╕ машини до╛возять, а замок... замок у них ╓, справжн╕с╕нький, п╕втисячол╕тн╕й на околиц╕ ╖хнього м╕стечка; то н╕чого, що лиш груди кам╕ння по контуру замку лишились та ще в"╖зна вежа з поруйнованим вхо╛дом: в╕н вх╕д самотужки якось полагодити зможе, а решту панно мальованими на брезент╕ прикри╓.

╤ настане той день, коли розк╕шна карета, що п"ят╕ркою коней баских запряжена, сивих у яблу╛ках коней, що земл╕ п╕д собою не чують, х╕ба ╕с╛крами крешуть ╕з копит, п╕д"╖де до замку, ╕ ось п╕д фотоапарат╕в зблиски та клацання величаво схо╛дить вона. Св╕тить сонце, гра╓ оркестр, ╕ молода п╕дн╕ма╓ться в замок, шлейф розк╕шний в╕нчаль╛ного плаття юн╕ паж╕ за нею несуть, ╕ троянди п╕д ноги вес╕льн╕й пар╕ кидають гост╕, пурпуров╕ тро╛янди встеляють шлях.

Душею сво╓ю, у ранн╕й молодост╕ обпеченою, Денис в╕дчував б╕ль Орисино╖ душ╕ - тож хай збудеться хоч одна ╖╖ мр╕я, ╕ не важить, при╛снилась вона чи в романтичн╕й уяв╕ ненароком спливла.

- Полет╕ла б разом ╕з лелеками, - нап╕впошеп╛ки чомусь Орися мовила. - Аби з цього жабурин╛ня...

- ╤ мене не забудь, - у тон уп╕вголоса в╕н в╕дка╛зав.

- Десь на остр╕в, не знаний зовс╕м, - в╕д лелек в╕д╕рвати оч╕ була не в сил╕.

- Остр╕в Конг Оскар? - навздогад буряк╕в, аби екзотичним похизуватися.

- Холодом в╕╓.

- Атол Белл╕нсгаузена.

- Не вимовлю нав╕ть.

- Остр╕в святого Лаврент╕я.

- Н╕.

- Остр╕в Святого Матв╕я.

- Надто гр╕шна для нього.

- Ланцюг Ратак.

- Досить, що тут ланцюгами в"яжуть. Де так себе п╕дкував географ╕╓ю?

- На пиво студенти грали. У м╕ста, острови або р╕ки - хто програв, той за пивом б╕жить. А острови Адм╕ралтейства часом не вподоба╓ш?

- Забагато вже тих, що в погонах.

- Острови Галапагоськ╕, - рився пан╕чно Денис у пам"ят╕, бо вичерпувався назв заковиристих дав╛н╕й запас.

"Яке дивовижне життя, - чудувалася вона подумки, гладячи чомусь сьогодн╕ не голену Де╛нисову щоку; наче струм легенький долоню ╖╖ поколював лоск╕тно. - Близьк╕сть ╕з чолов╕ком, яку зненавид╕ла, гидилася нав╕ть нею ран╕ше, виявля╓ться, зовс╕м ╕нша бува╓, що р╕днить ц╕л╛ковито чужих людей, ╕ то так р╕днить, що вже нерозд╕льним ста╓ те ╓дине ц╕ле"...

- А то що за св╕т... гала... галапагоський? - Де╛ниса галавливо за вухо куснула.

- Уяви не маю, десь там загубився в Тихому оке-ан╕... Нав╕ть птахи з континенту нездатн╕ туди до-лет╕ти.

Певне, то саме раз, подумалося Орис╕ з ут╕хою, якщо нав╕ть птахам та земля недосяжна... Аби, го-ловне, ╕ сл╕ду людського не вздр╕ти.

- А ще там жар-кв╕тка цв╕те, - щось найшло на Дениса ╕ понесло, в╕н не знав уже спину, не боявся ан╕ сентиментальним стати, ан╕ см╕шним. - Роз╛пуска╓ться вона в п╕зн╕ ос╕нн╕ ноч╕, куди зр╕дка ще, мов дивина, заблукують останн╕ грози. В╕щою стане людина, яка ту кв╕тку здобуде, знатиме мову рослин ╕ птах╕в, гад╕в ╕ зв╕р╕в... Жаль, що цв╕те лише мить, ледве блимнути встигнеш оком.

- Щастя кожне доля така сп╕тка╓, - видихнула злегка Орися.

- Неправда.

- Правда.

- Здеб╕льшого.

- Не зуроч.

- Мовчу.

Вони зараз були т╕льки вдвох у цьому св╕т╕, де нема╓ ан╕ п╕дступу, ан╕ перевдягнено╖ хитромудро у в╕рн╕сть зради, тут жлобство не зможе прикрити╛ся благод╕йност╕ маскою; то був чистий, ретельно п╕дметений св╕т, який н╕кому вони ╕ н╕защо не в╕д-дадуть та який на вс╕ блага мирськ╕ вов╕к обм╕ну не п╕длягатиме.

Ота постать у кунтуш╕, що вперше перед капо╛том його машини замерехт╕ла та на власного дв╕й╛ника вельми скидалася, заявилась ╕ вдруге:

- Чи ужинок ╓ добрим?

Денис розгубився було, нав╕ть б╕льше, н╕ж пер╛шого разу, бо як пита╓ться за часи, що незмигно спливли в╕дтод╕, то не мав тут вт╕шно╖ в╕дпов╕д╕. Не в╕дкупився в╕д жад╕бного сус╕ди ╤ван Мазепа, хоч вози натужно скрип╕ли в╕д гетьманських да╛рунк╕в, не прихистився полою польського кунту╛ша Павло Тетеря, фундуючи дв╕р тамтешн╕й, ╕ не напружувався, щоб аж жили дзвен╕ли, сус╕да-ту- рок у помоч╕ Петру Дорошенку.

Ще було якось пробував Денисп окопатися в книгах, чи не траплялось часом за любовн╕ ут╕хи в╕ддяки,хабара сво╓р╕дного. М"яв ╕ скуб, мов при-блудну курку, ╕мператрицю Катерину ╤╤ син ко-зацького старшини Петро Завадовський, та м╕н╕ст╛ром осв╕ти став уже при цар╕ Олександров╕ ╤.

А пригодами парубка з черн╕г╕вського села Леме╛ш╕, хутора Чемер, Олекс╕я Розума переймався Денис, мов долею родича власного - у житт╓пис його п╕рнув, як у ставок, де в нескаламучен╕й вод╕ прогляда╓ться дно ╕ кожен кам╕нець на ньому вир╕зблю╓ться ч╕тко, хоча й м╕сць там немало, в яких мули п╕днялися, ╕ дал╕ витягнуто╖ руки год╕ щось видивитися.

У цьому вим╕р╕ простору дивовижно переломлю-валося пром╕ння, бо ж т╕льки дивом можна назва╛ти, як 22-р╕чного пастуха с╕льського, мати якого збиралася милостиню просити, бачив небавом Де-

нис у мундир╕ генерал-фельдмаршала. Його поко╖ сум╕жн╕ з покоями ╕мператриц╕, в╕н, х╕ба злегка пов╕ки приплющивши, з г╕рким усм╕хом дивить╛ся, як з його стола, у карти граючи, безцеремон╛но золото на очах крадуть т╕, кого звуть вершками людност╕, - он князь ╤ван Одо╓вський набива╓ сво╛го капелюха золотими монетами ╕ тихенько влас╛ному лакею переда╓, що чека╓ в передн╕й к╕мнат╕; якби не правила пристойност╕, то смачно розрего╛тався б, як поряд ╕з князем його обкрада╓ ╕мените ж╕ноцтво, гост╕ його ╕стинно дорогоц╕нн╕...

А коли випало вирватися в р╕дн╕ кра╖, то р╕дна мат╕р не вп╕знавала сина у цьому вельми багатому панков╕ з ек╕пажем неймов╕рно розк╕шним: мусив роздягатися та родимими цятками переконувати, що насправд╕ в╕н син.

Диво у цьому простор╕ чергувалося одне за од╛ним: як по╖хала в Укра╖ну цариця, то козацька старшина переконала ╖╖ в╕дновити гетьманство, а наступного року - Ки╖вську митропол╕ю, а ще на╛ступного - брат молодший Кирило став гетьма╛ном...

╤ т╕льки один раз Денис не був за мовчазного спо-стер╕гача в цьому простор╕, в╕н нервувався, йому криком кричати хот╕лося.

Як убили коханц╕ Катерини ╤╤ ╖╖ чолов╕ка, то по-слала вона Михайла Воронцова до Олекс╕я Розума- Розумовського д╕знатися: а чи правда, що в╕н був обв╕нчаний ╕з пок╕йною ╕мператрицею ╢лизаве╛тою?

Коли зав╕тав ╕з нев╕дкладною м╕с╕╓ю г╕сть, то п╕д╕йшов Олекс╕й до комода, взяв ╕з нього шка- тулку з чорного дерева, ср╕блом та перламутром оздоблену. В╕н несп╕шно в╕дкривав шкатулку п╕д пильним поглядом Воронцова, що аж ╕скрився ц╕╛кав╕стю, так само несп╕шно вийняв згорток папе╛ру, рожевим атласом перев"язаний, ╕ п╕д╕йшов до кам╕на.

- Не роби цього! - противилося ╕ кричало все у грудях Дениса, коли розгортав Розумовський па╛п╕р ╕з царським указом про визнання за ним титу╛ла ╤мператорського Височества.

У кам╕н╕ вогонь палахкот╕в дос╕ сумирно, а тут раптом, мов на в╕тров╕ дужому, загуд╕ло полум"я, зл╕ язики його вививатись сердито стали, ще й ши╛п╕ння почулося - чи то трапилося пол╕но сире, чи з ╕ншо╖ яко╖ притичини.

- Спинися! - кричав Денис, похапцем подум- ки вираховуючи, ск╕льки добра могло б зробити Його ╤мператорське Височество, як╕ при бажанн╕ в╕дкривалися шанси та виднокра╖. Могла б зали-шитися непоруйнованою Запорозька С╕ч, не по-требувалося б ╖й одинадцять раз╕в не з╕ сво╓╖ охоти м╕няти таборище власне, м╕зкувати, як на Рейн перебратися за нам╕тками молодшого Орлика чи на Аляску за задумом Агап╕я Гончаренка, погля╛ди не в одного ╕з сильних св╕ту цього повернулися б знову до угоди у Гадяч╕. ╤ тод╕Велике Княз╕вство Руське сп╕льно з Р╕ччю Посполитою та Великим Княз╕вством Литовським стали б неподоланною перепоною м╕ж в╕чно голодним розб╕йним Сходом ╕ зарозум╕лим Заходом; в╕н не здатен був т╕льки п╕д╛рахувати, на ск╕льки могил поменшало б та кладо╛вищ на ╓вропейськ╕й земл╕.

Розумовськй перечитував мовчки писане на па╛пер╕, а тод╕ повернувся до ╕кон ╕ розмашисто пере╛хрестився.

- Ще можна уникнути лиха! - гукав Денис зне-силено, т╕льки н╕ Розумовський, а н╕ Воронцов його чомусь не чули, х╕ба дужче хитнулося, а тод╕ затанцювало полум"я у кам╕н╕.

Поклавши хреста на себе, Олекс╕й два кроки вперед ступив ╕ кинув писане у кам╕н - вогонь жовтим на хвильку став, бубухнув раптово, аж дим у к╕мнату п╕шов, а врешт╕ загогот╕в з╕ злости╛вим вдоволенням.

...Дивно все-таки св╕т влаштований, - дума╛лося Денисов╕ згодом: - дари, бакшиш, хабар╕ та презенти, чи як там ще звуть ╖х, зовс╕м безсил╕ для добро╖ справи, нав╕ть пох╕ть т╕лесна, нав╕ть для корист╕ шк╕рно╖ найвище ╕ найсв╕тл╕ше, що людину р╕знить в╕д твар╕. Тож якщо той бак╛шиш т╕льки сходами зла пророста╓, то невже гомо сап╕╓нс наст╕льки тупий, що не здатен сам соб╕ на пом╕ч? Св╕т, у якому живемо, твердять в останн╕ часи велемудр╕ учен╕, то всесв╕т з оди╛надцятьма г╕перпросторами, чорними д╕рами ╕ проходами у мультивсесв╕т. Може, тих, у кого вельми долоня свербить з голоду на лапувку, з цього схибленого св╕ту на виховання в╕дправити в правильний прост╕р, якого б╕да ще не вразила, куди криводушшя не встигло вплестися? А якщо так╕ подорож╕ в╕длагодити дос╕ не в сил╕, то чи не можна булоб за заявою власною, а не зл╕сним уже р╕шенням суду м╕кроч╕п спец╕альний вмон╛тувати, скаж╕мо, у т╕м"я? Он одного авто╕нспек╛

тора, поголос м╕стом п╕шов, п╕люл╕ як╕сь майже вил╕кували, ╕ вже зовс╕м здоровий був би, якби не втрапив випадком у психушку...

Дениса вели закованого, видзенькували лан╛цюги похоронним дзвоном, сотн╕ очей жад╕бного до жаского видива люду, тутешнього ╕ прибулого, вп"ялися в його понуру статуру. В╕тер ╕з др╕бним, мов пропущеним через сито, дощем гнав мокрою ╕ слизькою брук╕вкою останн╓ листя, що дивом вберегло в ц╕ прик╕нцев╕ листопадов╕ дн╕ розма╖т╕ в╕дт╕нки жовтого, червоного та бурячкового кольо╛р╕в. Ця п╕зньо-ос╕ння сир╕сть час в╕д часу рвала груди Дениса новим приступом глухого кашлю, загрожуючи гарячкою та супутн╕ми з нею б╕дами, але те йому було уже байдуже. Бо жити лишалося тепер не дн╕, нав╕ть не години, а лише к╕лькасот крок╕в в╕д замку Любарта, де дос╕ ув"язненим був, до площ╕ Ринок - там уже гуд╕в попри нехитру по╛году чималий натовп та хизувався кат перед при╛булим людом, нетерпляче походжаючи нашвидку╛руч змайстрованим дерев"яним ешафотом.

От т╕льки н╕як в╕н не м╕г зрозум╕ти: хто, чому ╕ нав╕що його, Дениса Пол╕щука, сприйма╓ за шляхтича Данила Братковського? Ну, який в╕н шляхтич, в╕н барига звичайн╕с╕нький, що сво╖ми невеличкими магазинами заробля╓ дещицю - ╕ то, якщо пощастить або якщо хмари перев╕ряючих та контролюючих, мов навала жук╕в колорадських, той зар╕бок не обгризуть. А може, все це довко╛ла йому лише сниться? Та н╕ ж, попри мжичку, в╕н ч╕тко бачить озлоблен╕ лиця його недруг╕в на узб╕чч╕ дороги, чу╓ ╖хн╕ вт╕шен╕ викрики та ухи╛ля╓ться в╕д кам╕ння, що час в╕д часу жбурляють у

нього - один кам╕нь таки влучив у плече, ╕ аж зуби стиснути довелося, аби на рад╕сть цих недруг╕в не виказати вельми скулкого болю.

Тод╕ що ж це насправд╕? Невже трапилось те, що називали колись ре╕нкарнац╕╓ю, ╕ стражденна душа Братковського волею випадку саме йому, н╕╛чим не прим╕тному, цього разу д╕сталася?

М╕ж тим, усе менше лишалося крок╕в до площ╕ Ринок, натовп гуд╕в усе натужн╕ше; з-пом╕ж по╛гляд╕в люду, що на узб╕чч╕, роздратованих, гн╕в╛них та обурених, вряди-годи зустр╕чав ╕ сп╕вчутли╛в╕ погляди, з невимовним жалем, але ╖х було куди менше. "╤ оце задля них, що ненавидять мене та гучно в╕тають ката, я маю головою зараз наклас╛ти? - г╕рчила раптово наб╕гла думка. - То ж вик╕н╛чене глупство!"

Але так само ╕нша, ц╕лком протилежна напли╛вала думка. Т╕, задля кого в╕н уже терп╕в муки на диб╕, коли жили та кост╕ в його немолодому т╕л╕ хруст╕ли, задля кого в╕н ╕де п╕д сокиру - не тут, ╖х несп╕вм╕рно б╕льше за прийшлих сюди горлопан╕в, щоб кривавим вт╕шитись видивом та на власн╕ оч╕ пересв╕дчитись у його кончин╕.

В╕н був переконаний, що те, об ч╕м благав ╤вана Мазепу, заради чого його кунтуш шляхтича опи╛нився серед селянських свиток у Пал╕я Семена, те неминуче станеться. ╤ ще не факт, що саме його смерть ма╓ прискорити згадане настання вищо╖ Справедливост╕, коли г╕дн╕сть люду, серед якого судилося в╕к прожити, пошанована буде.

Марна смерть, н╕ким не оц╕нена, в╕друбан╕ руки, ноги та голова, ще й решту т╕ла кат пошмату╓...

Не марна смерть, бо ту справедлив╕сть на пан╛ському блюдц╕ тутешньому люду не п╕днесе ан╕ зайда з╕ сходу, н╕ з заходу, г╕дн╕сть р╕дко якому на╛родов╕ давалась без кров╕...

Чи може все-таки марно в могильну безв╕сть ╕де, якщо сп╕вчутливих так мало з-пом╕ж прийшлого люду, натом╕сть свист ганьби голосистий далеко чутно, а ненависники плече у плече стоять ╕ плю╛ють усл╕д?

А загалом, що в╕дбува╓ться в цьому простор╕ багатовим╕рному, в цьому дивовижному не вивче╛ному зовс╕м св╕т╕, де в╕ки тасуються, мов карти у довгих пальцях вправного картяра, де под╕╖, як св╕тло в надколотому скельц╕, переломлюються ╕ зм╕шуються, багатокол╕рну картину творячи? ╤ вчинки - чи то нех╕ть покаятися за участь у по╛встанн╕ Пал╕я, чи небажання сьогодн╕ платити державному здирнику - то утвердження свободи душ╕, права не продавати ту душу чи дур╕сть ба╛нальна, амб╕тна примха ╕ нерозумн╕ понти?

Х╕ба дос╕ не зрозум╕в, чолов╕че добрий, що те зло предков╕чне, мов первородний гр╕х. Бо ж у ╢гипт╕ ще древньому, як фараони соб╕ п╕рам╕ди зводили, хитр╕ придворн╕ тихцем буд╕вельник╕в п╕дкупо╛вували ╕ в тих п╕рам╕дах пота╓мн╕ к╕мнатки соб╕ лаштували, - а раптом на тому св╕т╕ д╕стануться швидше за свого правителя до бога смерт╕ Ануб╕- са та ласки зазнають б╕льшо╖? Не╕стотно також: прода╓ш власну душу чи купля╓ш чужу, гр╕х-бо р╕вновеликий. Юда Христа продавав за ср╕бняк╕в три десятки - ср╕бла в тих шекелях, як рахував ти на жарт, за ц╕ною сьогодн╕шньою х╕ба на долар╕в

триста. То не Спасителю, то людство таку саме соб╕ склало ц╕ну...

Ось ╕ площа, до ешафоту десяток крок╕в, п"ять, три, один. Чи в╕н ма╓ з чимось звернутися до при╛булих, чи не варту╓ нав╕ть? Але ж т╕, чи╓ серце так схоже б"╓ться з серцем його, не почують зараз, х╕ба, може, колись, як зб╕жать роки або нав╕ть сто╛л╕ття.

Кат несп╕шно зд╕йма╓ сокиру, зблиснуло св╕жо- заточене лезо, подув в╕тру в╕дхилив край капюшо╛на катового, ╕ Денис ╕ще встиг побачити його об╛личчя, на диво знайоме, на Баксютенкове схоже чимось, а тод╕ на мить блискавиця сяйнула, не╛ймов╕рно яскрава, сл╕пуча.

Денис здригнувся, мов на мороз╕, ╕ в╕дклав руко╛пис перекладу Братковського вб╕к. В╕н несп╕шно п╕д╕йшов до в╕кна ╕ в╕дчинив його навст╕ж - н╕яко╖ мжички за в╕кном нема, утверджувався в сил╕ св╕╛танок, ╕ мов п╕д нечутну мелод╕ю, в пов╕тр╕ плав╛но пливло бабине л╕то... "Та що ж це було? Дивний сон? Але чому так болить плече, якраз у тому м╕с╛ц╕, куди вц╕лила каменюка?"

Та ще залишилося к╕лька стор╕нок перекладу цього листа-запов╕ту л╕совим побратимам, ╕ в╕н ма╓ таки сьогодн╕ його дочитати.

Лунко вицюкували сокири, вил╕тала з-п╕д леза б╕ла тр╕ска, що пахла ╕ дос╕, видавалося, невистиг- лою живицею, лунав час в╕д часу перегук голос╕в чолов╕чих - на остров╕ серед непрох╕дних бол╕т, де повновладною господинею почувалася х╕ба тлуста качва, виростала Л╕сова С╕ч, спадко╓миця С╕ч╕ За-порозько╖. Визвольний клич Семена Пал╕я, долаю╛чи немислим╕ версти, котився ╕ перекочувався по╛лями, л╕сами ╕ перел╕сками, ╕ докотився сюди, аж у пол╕ськ╕ пущ╕ - ще та воля потребуватиме поту ╕ кров╕, тож у глибинц╕ Пол╕сся вельми в нагод╕ кр╕пка фортеця стане.

Денис дочитував переклад листа Братков- ського, т╕ рядки, певне, св╕жу силу вливали у земляк╕в Данила, хоча в поез╕╖ самого не за╛вжди над╕╖ в╕дсв╕чували кольорами вельми ро╛жевими, душа його десь ╕ за виднокра╓м уму-

дрялася бачити, як напливають чорн╕ й лих╕, загрозлив╕ хмари.

Що це, о Боже! Гей, що воно, прец╕нь,

Дивн╕ на св╕т╕ вчиняються реч╕:

Корол╕, вчен╕, гетьмани т╕ см╕л╕,

Славн╕, достатн╕ ╕ рицар╕ вм╕л╕,

Чин коронац╕й, ╕ сеймики, й сейми - Все проб╕га╓, як зв╕р у позем╕.

А наостатку, що ма╓ св╕т, згине,

Землю запалить, в трубу небо звине.

Кр╕зь розчинене навст╕ж в╕кно чутно було, як на сус╕дськ╕м дахов╕ залопот╕ли спросоння крилами голуби, ╕ перший горобець, ледве прокинувшись, цв╕р╕нькнув у сивий досв╕ток ╕з ледь пом╕тним по-дивом та вдоволенням. Н╕, подумав Денис, т╕ чорн╕ передчуття Братковський у час народного здви- гу не випускав на волю, в╕н зачинив ╖х у власн╕й душ╕, як у найм╕цн╕ш╕й кл╕тц╕, натом╕сть верх брала особиста в╕дпов╕дальн╕сть: самому соб╕ не злукавити...

Св╕т ганить добрих, св╕т злих похваля╓.

"Чому так чинить?" - так кожен гада╓.

Св╕т нестатечний, вчиня з нами чудо,

Ми - св╕т, брательку, це й чинимо любо.

Таке ми робим, а св╕т винуватим,

Особа винна, кленем образ, брате!

А ще подумалося Денисов╕, що цей поет, козак ╕ шляхтич на добрих п╕встол╕ття йшов попереду з тими ╕деями, як╕ знаменитими на в╕ки зроблять Д╕дро чи Вольтера, був безперечним ╖хн╕м предте╛чею: х╕ба ж бо в одн╕й строф╕ зустр╕чав в╕н моти╛ви, що "все у природ╕ в в╕чному рус╕, все, що ╕сну╓, колись виникло ╕ колись ма╓ зникнути", як напи╛ше згодом Д╕дро, ╕ так само "просв╕тити людей... цив╕л╕зувати дику кра╖ну" з мр╕╖ вольтер╕вського короля дона Педро... Задля забавки власно╖ Денис порахував, ск╕льки поез╕й у Братковського п╕д од╛наковою назвою "Св╕т" - ╕ знайшов у книз╕ ╖х аж дев"ятнадцять. Зв╕сно, думалося йому, то не причу- ди випадку, не авторська л╕нь пошукати у заголо╛вок щось зманливе, чудне та ╕нтригуюче, в цьому св╕й смисл, в цьому потуга вглибитися у сутн╕сть, ╕стинно по частинах розкласти, аби п╕знати таке р╕знобарвне, пол╕фон╕чне, таке неймов╕рно склад╛не та дивне поняття - Св╕т. А ще можна додати низку поез╕й ╕з близькою назвою: "Як судить св╕т", "В╕дм╕на св╕ту", "Що ╓ св╕т", "Св╕т - фарба", "Що вм╕╓ св╕т".

Денис був певен, що сл╕ди в╕д ступн╕в Братков- ського залишились на р╕лл╕ ╕сторичн╕й на багато десятил╕ть ран╕ше, от т╕льки м╕ць у хребт╕, у ха╛рактер╕ у них р╕зна. Чи ж бо не в╕дав Д╕дро, що як купляла б╕бл╕отеку в нього цариця Катери╛на ╤╤, у власн╕й же книгозб╕рн╕ б╕бл╕отекарем його призначала та на багато рок╕в платила вперед, то насправд╕ душу його на хабар м╕няла? Чи ж бо ╕н╛ший уже ген╕й, Вольтер, був дитиною зовс╕м на╖в╛ною? Тож та сама цариця книги Вольтера накла╛дами неабиякими раптом почала видавати, хабар ненав"язливий отакий даруючи, запоб╕гливо п"╓си в театрах ставила, не стихали друкарськ╕ верста╛ти, випускаючи твори його в╕д маленьких бро╛шур до товстенних том╕в. Натом╕сть Вольтер цю все╓вропейську блудницю бучно ╕менувати узяв╛ся "благод╕йницею роду людського", "пресвятою владичицею сн╕говою", а ще то ангел, перед яким людству належить лиш благогов╕йно мовчати, бо "вище вона вс╕х святих, р╕вна вона Богородиц╕"-...

Нав╕ть ╕з плином часу достеменно н╕хто не ска╛же, чи був Вольтер в╕руючим, а чи безбожником, х╕ба переказ кумедний ╕ дос╕ кочу╓. Коли до нього, що на смертн╕й дороз╕ уже стояв, священик при╛йшов ╕ в╕д нечистого в╕дректися пропонував, то в╕дказав, мовляв, смертник: "Не варту╓ зараз мен╕ нових ворог╕в наживати".

Але й ╕нший д╕йшов переказ. Як помирав Воль╛тер, то кричав несамовито, бо ввижалося щось йому неймов╕рно жаске - в╕н бачив, напевне, хто по його душу прийшов.

Нема пророка в сво╖й в╕тчизн╕: чого ж воно так, що чуж╕ пророки чутн╕ш╕, слово ╖хн╓ ваговит╕ше; ще Спаситель пом╕тив те, сам пережив ╕ покол╕н╛ням наступним пом╕чене передав. Чого воно так, що наших пророк╕в циклони та бур╕ ╕стор╕╖ по да╛леких св╕тах порозкидали, ╖хн╕ могили, як ╕ моги╛ли гетьман╕в славетних наших, часто-густо лиша╛ються нев╕домими, а ╕мена, що честь будь-якому народу зробили б, або в тундр╕, у в╕чн╕й мерзлот╕ закопан╕, або чужинцем лукавим привласнен╕.

Денис ╕з добрими завидками дивився на голу╛б╕в за в╕кном, що безтурботно соб╕ туркот╕ли ╕ не знали й не в╕дали адм╕н╕страц╕й, податкових м╕л╕╛ц╕й та державних ╕нспекц╕й ц╕н, - в╕льних птах╕в п╕д в╕льним небом, ╕ думав про перипет╕╖ химерн╕ людських шлях╕в. Досить було Братковському на допит╕ плечима подивовано здвигнути: "Не знаю я Пал╕я Семена, там не був", - ╕ не для нього би кат сокиру гострив - зовс╕м ╕нш╕ стежки йому просте╛лила б доля.

Диво дивне╓: тим, хто пов╕ю брудну до Богоро╛диц╕ прир╕вняв, вдячн╕ нащадки пам"ятники ╜оно- ров╕ поставили, а прах ╖х урочисто в Пантеон на-ц╕ональний внесли. Тим же, в кого жили ╕ кост╕ на тортурах тр╕щали, бо г╕дн╕сть людську до остан╛ку в╕дстоювали ╕ душею власною не торгували, не зреклися свого, тим забуття судилось на довг╕ в╕ки. Чого воно так? Чого лише через три стол╕ття у крипт╕ Хрестовоздвиженського храму кост╕ Да╛нила Братковського, Галшки Гулевич╕вни, Олек╛сандра Мозелл╕ та ще низки славетних добр╕ люди в╕д неслави порятували, т╕льки недавно з пороху та бито╖ цегли, см╕ття та щеб╕нки д╕стали та на╛лежно пошанували?

╤ не проклинав Данило Братковський цей св╕т мстиво, зовс╕м ╕нше казав:

Св╕те несв╕тн╕й, один магн╕т з тебе,

Хто стане близько, потягне до себе...

Я не знаю, - думав Денис, - чи то просто химер╛н╕ думки, чи й справд╕ душа Братковського вт╕л╕ тво╓му, немов в одежин╕ чергов╕й, чомусь опини╛лася... У т╕й зон╕ геопатогенн╕й, в яку в"╖хав ти на м╕сц╕ кладовища колишнього, певне, душа твоя на смертн╕м пороз╕ при авар╕╖ захиталася та в якийсь ╕нший прост╕р випадком втрапила, в один ╕з тих одинадцяти, про який лише в останн╕ часи наука д╕зналася, в один ╕з тих, де душ╕ добр╕ оселюють╛ся, в м╕сц╕ кв╕туч╕м, в м╕сц╕ спокою, як у молитв╕ кажеться, бо ж в╕д Сотвор╕ння молитва з наукою не розходилася, розд╕лити ╖х - то спокуса злого й лукавого... В тому простор╕, ще не досл╕дженому, душа здатна, наче бджола з кв╕тки на кв╕тку, пере╛л╕тати. Така душа не сприйма╓ св╕ту викривлено╛го, св╕ту центом або коп╕йкою м╕ряного, вона про╛сто ╕нше досто╖нство ма╓.

В один час Денис нав╕ть колекц╕онувати хаба╛р╕в р╕зновиди узявся. У Спарт╕, де начебто шану╛валася простота ╕ скромн╕сть у побут╕, недарма ж у переказ╕ мовиться про спартанськ╕ звича╖, проте в╕йськове командування за золото легко куплялося ворогом, тираном острова Самос, а ще б╕льшою м╕рою сатрапами Перс╕╖ - через те й зги╛нула Спарта.

Через в╕ки докотився висл╕в короля Македон╕╖ Ф╕л╕ппа ╤╤: "Не ╕сну╓ таких високих фортечних ст╕н, як╕ не здолав би осел, нав"ючений золотом."

Ар╕стотель застер╕гав, що хабар державу веде як не до загибел╕, то до виродження. У середн╕ в╕ки корупц╕я - вже не поодинока здичав╕ла рослина, то розк╕шний ╕ вельми барвистий луг. П╕дкуп робили рабами ╕ табунами коней, ж╕ночим т╕лом ╕ д╕амантами, землею ╕ чолов╕чими д╕тородними органами, бойовими слонами ╕ палацами. ╤ так Денис добрався аж до сво╖х час╕в, де платити на╛лежить за чергу в дитячий садочок ╕ школу, оц╕нку у вуз╕ й робоче м╕сце, за родильний будинок ╕ м╕сце на кладовищ╕, платити в╕д народження ╕ аж доти, коли настане пора в╕ддячити за послуги патолого╛анатома, без якого тепер не в╕дбудеться погреб╕н- ня...

╤ що ж це дало? Не в╕дкупився ╤ван Мазепа на╛в╕ть валками хабар╕в, що натужно скрип╕ли, на п╕вн╕ч прямуючи, не перевиховала н╕кого з судд╕ лукавого здерта шк╕ра, якою ст╕льця судд╕вського для науки ╕ншим удекорували. За суворих китай╛ських порядк╕в тепер╕шн╕х по розстр╕лов╕ чино- драла-хабарника с╕м"╖ нав╕ть рахунок пришлють за потрачену кулю - десять юаней. Якщо ж тра╛питься зб╕й, то родина листа заспок╕йливого нев╕д╛кладно одержить: "На жаль, страта вашого родича в╕дкладена з причини в╕дсутност╕ патрон╕в. Винн╕ в халатност╕ покаран╕, прийм╕ть вибачення". ╤ Де╛нис таки в╕рив, що патрон╕в могло забракнути, бо за останн╕ три десятил╕ття якраз м╕льйон чинов╛ник╕в, каже статистика, там розстр╕ляли.

То як же жити тепер, - не раз м╕зкував Денис, - якщо за в╕ки ╕ в╕ки ц╕╓╖ б╕ди зняти з себе не вда╛лося, немов проказою вражене, з╕шкрябати т╕ло зогниле, то що вд╕яти може в╕н один, комаха м╕╛зерна у велелюдному людському потоц╕? Н╕де не д╕нешся, числа кожного першого будеш носити "капусту" Баксов╕, мило йому всм╕хатимешся, не╛навидячи себе, безхребетн╕сть власну, ╕накше не прожити на св╕т╕. ╤ не виправити той св╕т, якщо не вдалося цього за тисячол╕ття зробити. Ще не з такою потугою, не з такими можливостями марно силувалися.

Дивне таке створ╕ння - людина. За як╕сь зал╕╛зяки, ср╕бло чи злато там, щастя гада╓ купити, та заняття те вдячне так само, якби марево хто спро╛бував наздогнати...

Зрештою, у Дениса ╓ ще один вих╕д. Якщо б╕ду не здатен здолати, то просто не братиме участ╕ в╕н у цьому паскудств╕, в╕н, наче П╕лат, уми╓ руки. Подайте рушник П╕лата...

╤ це, певне, найб╕льше, на що в╕н здатен у цьому св╕т╕.

Майор, уже л╕тами п╕дтоптаний, ╕з залисинами поважними, що збиралися тр╕умфально повноц╕н╛ною лисиною стати небавом, пунктуально до Олега заходив кожну годину ╕ задавав те саме питання. У в╕дпов╕дь Олег звично крутив головою, мов була вона на пружин╕, до того ж не вельми заведена. Через добу його, знев╕рившись, у загальну камеру перевели.

Олег почалапав до нар, як╕ йому вказали, ╕ вл╕г╛ся, немов побитий; у голов╕, у т╕л╕ всьому, в кожн╕й частинц╕ його все ще двигт╕ла музика з незабутн╕м присп╕вом, ╕ те двигт╕ння, несусв╕тн╓ бряжчання, громи та виляски рвали, як видавалося, кожну кл╕тину т╕ла, шматували ╖╖, розривали ╕зсередини.

- За що, братан, та чи надовго? - з кутка пере╛питав камерний старожил.

- Н╕защо, але тр╕йку рок╕в об╕цяли...

- Не кажи так, братан. За н╕защо п"ят╕рку да╛ють, а на три ще постаратися треба.

Олег не мав сили не т╕льки про щось балакати, застрягало в горлянц╕ слово окреме, тож в╕н повер-нувся лицем до ст╕ни ╕ вдав, що заснув.

- Новачок, он, бач, розпластався ганч╕ркою, - почув, мов кр╕зь сон. - Хай звика╓, бо тут контора ще та...

- Вертухай ходить зв╕ром, а про старших ╕ мови нема. Хоч би майор оцей, гнида р╕дк╕сна... К╕шка тут кошенят привела, то, казали, власноруч в╕н живцем ╖х у кочегарц╕ палив.

Вилежуватися Олегу не випало, бо через годину знову покликали.

- Ти чим, падла, займався? - поз╕рну корект╛н╕сть майора на перших допитах невидима хвиля враз ц╕лковито злизала.

- Я для людей клопотався. А ви?

Довол╕ наловчено майор ╕з пом╕чником надягли йому "браслета" ╕ прикували до батаре╖; майор т╕льки соп╕в та п╕дшморгував носом. "Нежить хрон╕чна, чи що", - чомусь наб╕гла думка в Олега, наче йому саме зараз цим перейматися.

- Ти куди, п╕дер, писок встромив? - майор го╛ворив чомусь надто голосно, наче окр╕м нього та пом╕чника ще хтось мав бути у каб╕нет╕. Боковим зором Олег пом╕тив на стол╕ диктофона. - Ти, пад╛ла, п╕дняв свою руку погану на шефа, ╓диного, на кому тут св╕т трима╓ться. Що на дисков╕ чи флеш- ц╕? Де вони?

"Ц╕каво, диктофон лише по служб╕ чи коп╕я за╛пису ще й Баксов╕ ма╓ належати?" - промайнуло в Олега.

В╕н не м╕г, зв╕сно, знати, що перед допитом цим майора викликав Баксютенко.

- Ну? - не п╕дн╕маючи голови, блимнув невдо- волено. - Щось витряс у арештанта?

- Порожньо, - обачно, аби не видати роздрату-вання, м"явся майор. Розумник який, подумав, ╕ди сам спробуй, хр╕н надутий. - Я на сов╕сть ста╛рався, вужем викручувавсь...

- А ти вкрути йому так, щоб три м╕сяц╕ за╖кав╛ся, - Баксютенко встав ╕ пройшовся вздовж столу, з ноги на ногу перекидаючись ос╕нн╕м, при добро╛му харч╕ качуром. - Тут петрушка одна прихова╛на - ╕нформац╕я т╕льки для тебе. Висякався я на

той компромат, що на диску чи флешц╕ у них, його ╕нтернетом передати нескладно. ╤ так само в╕д ньо╛го в╕дкупитися, як два пальц╕ обп╕сяти. Там дещо ╕нше, ця курва винести препарат один хоче: то шк╕дницька вельми хр╕новина, через нього он Пет╛риченко в психушц╕ сидить. Що хоч з арештантом роби, а вибий негайно, де те взяли паскудство. Бо нав╕ть як переловимо ут╕качку, а напрямок ╖╖ вже в╕домий, то надал╕ не убезпечимося однаково.

Баксютенку не хот╕лося розбалакуватися, але в╕н зримо бачив ╕ розум╕в загрозу цього препарату. Якщо викличе в╕н щось схоже на ╕мун╕тет до ла- пувки, то надал╕ вже клерк не посп╕шить посв╕дку нещасну людин╕ видати, в╕н радше дул╕ горобцям за в╕кном сукатиме чи бомки в ╕нтернет╕ глибоко╛думно збиватиме, зробивши для в╕дв╕дувача закло╛потаний вигляд. Фармацевтична ф╕рма не купить л╕каря, аби той радив хворому т╕льки в ц╕й ф╕рм╕ укол чи таблетку брати, з директором школи не до╛балака╓шся про бездоганний атестат для твого ле- дацюги-випускника, в╕д да╕шника п"ятдесяткою не в╕дчепишся, вдесятеро чи в двадцять раз╕в дове╛деться штрафу б╕льше платити. А тим, хто у кр╕сл╕ владному, теж непереливки: дзуськи тод╕ прокуро╛ров╕ потелефону╓ш на невгодного шминдрика в╕д╛крити провадження або судд╕, навпаки, закрити... ╤ нав╕ть як ширше брати, то т╕льки одна шалама- ша-каша: за медаллю чи орденом у загальн╕й черз╕ ст╕й, хтозна-чим доведи, що ти вартий по служб╕ п╕двищення, мало того, в м╕жнародних д╕лах теж нескладуха. Не п╕дкупиш тод╕ чужого м╕н╕стра, канцлера чи прем"╓ра, гавкне розв╕дка вся, бо на лапувц╕ здеб╕льш фундована, матч футбольний - ╕ то правильно не з╕гра╓ш; так старанно вибудува- не св╕тобуття ╕ св╕тобачення, зручне ╕ звикле, рап╛том рушитися ╕ завалюватися почне, ще тр╕шки, ввижалося, ╕ в╕д кр╕пких в уяв╕ мур╕в х╕ба стовпи диму та клуби пороху, що забива╓ подих, високо у пов╕тря злетять...

Майор однаково ╕ на Баксютенка зараз злився, ╕ на цього придурка, що допит витримати на╖вно гада╓.

- Я додам тоб╕, суко, охоти балакати, - майор, як упевнений нападник у футбол╕ при кутово╛му, ступив два кроки розб╕гу ╕ щомоц╕ поц╕лив ногою в жив╕т Олега: того п╕дкинуло, але, при╛кутого, не завалило на б╕к; на хвилю в╕н упав у беспам"ятство, тож пом╕чник на обличчя бухнув води п╕вв╕дра.

- Ти нав╕ть не здогаду╓шся, що тебе тут чека╓, - майор прис╕в на ст╕лець поряд ╕з Олегом. - Зараз всуну тоб╕ кип"ятильник у задн╕й прох╕д ╕ вв╕мкну у розетку.

- В одного такого затятого там кип"ятильник чомусь вибухнув, - засм╕явся вдоволено пом╕чник, якому не хот╕лось без д╕ла лишатися.

- Дурний ти, як ступа, - сплюнув спересердя майор. - Один диск ось-ось в╕дберуть у то╖ сучки, що драпати думала через Зар╕чненськ╕ урочища. Другий, зна╓мо напевне, у тебе. Перетрясемо до маково╖ зернини, та знайдемо.

Олег уже прийшов до тями. Але подих забило, ╕ в╕н судомно, мимовол╕ п╕дгикуючи, заковтував жад╕бно, ковток за ковтком, пов╕тря.

- А ще, як буде замало тоб╕ кип"ятильника, то один к╕нець дрота причеплю до руки, до мошонки другий, об╕ллю всього водою та вв╕мкну струм, - в╕в дал╕ майор; в╕н уже не гарячкував, як на почат╛ках, говорив несп╕шно тепер, мов розм╕рковував уголос. - Ну, ще можна апендикс без наркозу ви╛р╕зати - н╕хто не доведе, що така операц╕я не була потр╕бна... Скажеш, де диск, чи йдемо за означе╛ним маршрутом? Що ще пронести ця свист╕лка розтрахана хоче?

Ну що ж, панове, неспод╕вана думка сяйнула Олегов╕, ╕ йому в╕д того нав╕ть дихалось легше, чи не з╕грати нам у рулетку - то не рос╕йська, зв╕сно, але теж п╕кантна.

- Баш на баш, - видихнув врешт╕, спиняючись ╕ по кожному слов╕ заковтуючи пов╕тря. - Я в╕ддаю диска, але мен╕ сперш один телефонний дзв╕нок...

Майор ╕з пом╕чником з подивом перезирнулися, а тод╕ рука майора пов╕льно в кишеню пол╕зла по телефона:

- Т╕льки без вибрик╕в...

Пальцями, що чомусь тряслися, Олег набирав номер Дениса ╕ обома руками, немов сокиру, п╕дн╕с телефона до вуха.

- Орисю перехоплюють на Зар╕чненському...

Б╕льше в╕н не встиг, майор рвучко ударив в об-личчя, телефон ╕з брязкотом в╕длет╕в у куток, ╕ той брязк╕т був останн╕м звуком перед насталою без- просв╕тньою ╕ глухою н╕ччю.

Телефон у кишен╕ застрекотав наполоханою со-рокою, Денис, попри незнайомий номер, гадав, що то все ж Олег: Денис майже завжди незв╕даним чином вгадував абонента, нав╕ть не зиркнувши на мерехтлив╕ цифри; ╕ вже напевне знав, в╕дчував безпомильно, ╕з заплющеними очима вп╕знавав Орисин дзв╕нок.

- Орисю перехоплюють на Зар╕чненському! - хрипко, як з╕ старого репродуктора, що валявся у порохов╕ на горищ╕, крикнув ╕з трубки голос Оле╛га, а тод╕ щось затр╕щало й зовс╕м затихло.

Денис круто, аж обурен╕ шини вереснули, роз-вернувся й погнав на Зар╕чненськ╕ урочища, в╕н ще сповна не в╕дав, що з Олегом ско╖лося, але на╛певне вже знав, що десь там, у тих урочищах, п╕д кущем прича╖лося лихо, п╕дступне й безжальне, вполювати готове у кожну мить Орисину долю.

Ледве вихопившись за м╕ську межу, машина ревнула мезозойською рептил╕╓ю, голодною ╕ роз-дратованою, - н╕коли дос╕ не дозволяв соб╕ Денис тиснути акселератора до п╕длоги, бо ж то одна╛ково, що жива ╕стота, х╕ба з ребрами зал╕зними та пластиковими ╕ з кров"ю високооктановою. Ще в╕н подумав, як химерно схибили св╕т: в╕копомне Христа "Возлюби" шахрайськи зм╕нили на бру╛тальне "Плати!". Хто ж посм╕╓ противитись цьо╛му, до ╕ншого вибору вдасться, то спробу╓ сповна в╕н м╕ць зв╕рини, ото╖, про яку написано: ма╓ вона десять рог╕в та с╕м гол╕в, ╕ под╕бна до рис╕ вона, а ноги ╖╖ ведмеж╕, а паща, як у лева. Невже це три-

ватиме, доки засурмить сьомий ангел, ╕ лише по сьом╕й сурм╕ вавилонськ╕ ст╕ни впадуть?

К╕лометр╕в за двадцять, бол╕дом майнувши тра╛сою, в╕н вихопився з л╕су на зар╕чненськ╕ поля: ви╛хопився - ╕ через к╕лька хвилин щомоц╕, мов перед невидимою перепоною, натиснув гальма.

Уже п╕сляжнивним, недавно поораним полем б╕гла Орися, вона так стр╕мко неслася р╕ллею, що й земл╕, видавалось, не торкалася, ╕ т╕льки жовтий шарф розв╕вався за в╕тром. А метрах у трьохстах за д╕вчиною мчав чорний позашляховик, п╕дгирцую- чи ╕ хилитаючись на борознах та впадинах, просто з машини, на п╕дн╕жц╕ одною ногою стоячи, в б╕к Орис╕ раз по разу стр╕ляв якийсь молодик. Чорно╛го джипа хилитало немилосердно, ╕ рушниця в ру╛ках його гуляла, тож кул╕ спурхували далеченько в╕д ут╕качки.

Круто повернувши машину на поле, Денис ки╛нувся навперейми, ╕ знову виголодн╕лим зв╕ром зарев╕в двигун. В╕н дотягнувся до сво╓╖ рушниц╕, яку при такому житт╕ тепер завше возив ╕з собою, ╕ з л╕во╖ руки, хоч довол╕ незручно, к╕лька раз╕в пальнув про колесах нападника. А в╕ддаль тим ча╛сом м╕ж чорним джипом ╕ ут╕качкою то б╕льшала, то коротшала, молодик п╕рнув у салон було, певне, перезаряджаючи, ╕ знову з п╕дн╕жки ц╕лився; вже метр╕в у двадцяти Денис був в╕д Орис╕, як раптом вона по черговому постр╕лов╕ мов перечепилася че╛рез яку перепону, змахнула рукою, наче людина, що р╕вновагу втрача╓, ╕ впала в р╕ллю.

Денис ╕з рушницею в руках, вихопившись ╕з ма-шини та стр╕ляючи на ходу по передков╕ чорного джипа, доб╕г ╕ впав б╕ля Орис╕. Джип, м╕ж тим, певне поц╕лений, чмихнув якось зневажливо, схлипнув було й заглох.

Орися лежала на спин╕ й незмигно дивилась у високе, незм╕рно╖ голубизни передос╕нн╓ небо, де з ледь чутним посвистом крил прол╕тав невеликий качиний ключ; Денис потримав пальц╕ на сонн╕й артер╕╖: ниточка пульсу ще к╕лька раз╕в тихо озва╛лася й тихо так само згасла.

- "Беркута" сюди! - дон╕сся в╕д джипа роздрато-ваний голос, що кричав у телефонну трубку. - Тут банда!

Денис зняв п╕джака ╕ накрив Орисю: ти ж боя╛лася холоду, згадував, така вже мерзлячка, ти ж боялась всього на ц╕м св╕т╕, напускною бравадою зр╕дка в╕д того страху боронячись; графине моя ти уявна, з кривди людсько╖ вигадана, босон╕жко з великого шляху, яку п╕дкидали ногами й цьку╛вали ус╕, кому лиш не л╕нь; дзуськи тепер хто по╛см╕╓ з тебе познущатися. Ми останнього разу все загадували, як майнемо на Ф╕дж╕ чи от╕ острови Галапагоськ╕, омр╕ян╕ та не знан╕ нав╕ть, в якому шукати ╖х боц╕...

В╕н тримав Орисину руку сво╓ю л╕вою, а в пра╛в╕й руц╕ була рушниця, вперта прикладом у плече; в╕н недавно ╖╖ купив, хот╕в стати звичайним мис╛ливцем, а не оцим. Денис в╕дчував, як тихо вт╕ка╓ тепло з Орисиних пальц╕в: ╖х в╕н тепер н╕коли не випустить ╕ не в╕ддасть н╕кому. Бо ще треба разом майнути на т╕ далек╕ острови - Денис нав╕ть знай╛шов ╖х у "В╕к╕пед╕╖", арх╕пелаг, що загубився ген╛ген в океан╕ Тихому, з вулкан╕чними невелички╛ми остр╕вцями та намитою територ╕╓ю. Там тепло, напевне, ╕ в╕н в╕д╕гр╕╓ тод╕ ц╕ руки тенд╕тн╕, що на очах вихолоджуються. Ще взявся в╕н пальц╕ Ори- син╕ тулити до сво╓╖ щоки, спинити силячись холод безжальний, наче колись Варяг отой б╕ля складу, в намерзле небо н╕чне безпом╕чно виючи, так хот╕в ╕ не знав, як в╕д╕гр╕ти хоч тр╕шки незрушну вже Бету. Яка печаль, - промайнула Денисов╕ дум╛ка, - що так багато неп╕двладно людин╕, бо всього лиш людина вона...

Денис байдуже дивився, як спинились позаду джипа два автозаки ╕ вистрибували з них чорн╕ ф╕гури у чорних масках, як вервечкою, пригина╛ючись, поб╕гли вони в р╕зн╕ боки, оточуючи його; посп╕шати йому тепер н╕куди, в╕н дочекався в╕д них першого постр╕лу ╕ в╕дразу ж навмання ╖м в╕д╛пов╕в.

Не було в нього жаху, якого недавно ще м╕г би оч╕кувати, х╕ба жаль тр╕шки наб╕г, що всм╕хну╛лось йому те неп╕дробне й незв╕дане дос╕, яке ви╛глядав усе життя та розминутись остер╕гався. ╤ ось прийшло нарешт╕ воно, те ╓дине, що з пр╕сного с╕рого св╕ту творить отой барвистий, дзв╕нкий ╕ ра╛д╕сний св╕т; те ╓дине, що з дикого зв╕ра ╕кластого робить людину ╕ тим же р╕знить ╖╖ в╕д ╕кластого. Прийшло в мить останню, особливо якось щемли╛во всм╕хнулося, зовс╕м так, як тод╕, в час буслино╛го танцю, всм╕халась Орися, коли травинкою в╕н лоскотав ╖╖ вуста жартома.

Все част╕ше почали стрекотати автоматн╕ черги, ╕ в╕н не мовчав, аж доки не зблиснув злов╕сний со-нячний зайчик: щось знайоме було в тому зблиско╛

в╕, схожому на полиск дбайливо вигостреного леза сокири кат╕всько╖, що рвучко злет╕ла над головою з таким самим знайомим обличчям. Та раптом по тому сяйнуло все навкруги, с╕м сонць водночас на неб╕ з╕йшло, ╕ не було б╕льше темряви, зла та облу╛ди, св╕т обновився, чистим ставав ╕ нелукавим...

За руки тримаючись ╕з Орисею, б╕гли вони, ве╛село см╕ючись, берегом острова Галапагоського, добродушне сонце яскраво св╕тило, голосно плюс- каючись, високо з води вистрибували грайлив╕ дельф╕ни, в╕таючи ╖х, ╕ тепла хвиля зеленкувата безмежного океану пок╕рно лягала та лащилась б╕ля н╕г.

П╤СЛЯСЛОВО

ЧИ МОЖНА ОСЯГНУТИ СУПЕРЕЧЛИВИЙ,

НЕРОЗУМНО ВЛАШТОВАНИЙ СВ╤Т?

...╤сторичний шлях нац╕онально╖ сп╕льноти ве╛ликою м╕рою визнача╓ться вибором геро╖в. Вважаю за промовистий той факт, що у нас д╕ячам типу ╤вана Мазепи в╕ддають перевагу перед такими, як Данило Братковський, - останн╕ з ╖хньою мораль╛ною ц╕л╕сн╕стю та безкомпром╕сн╕стю, на жаль, лишаються мало в╕домими, якщо не приреченими на забуття. Це не просто глибоко несправедливо, а й небезпечно для майбутнього нашого сусп╕ль╛ства. Необх╕дно подбати про вшанування св╕тло╖ пам"ят╕ Данила Братковського та вс╕ляку попу╛ляризац╕ю його життя й творчост╕.

Олена Компан, доктор ╕сторичних наук, досл╕дниця життя ╕ творчост╕ Данила Братковського

Сво╓р╕дним популяризатором життя ╕ творчост╕ Данила Братковського став в╕домий укра╖нський письменник ╤ван Корсак. В╕н знаний нам ц╕лою низкою таких художньо-╕сторичних роман╕в, як "Гетьманич Орлик" (2006), "Тиха правда Модес╛та Левицького" (2009), "Та╓мниця святого Арсе- н╕я" (2008), "Капелан Арм╕╖ УНР" (2009), "Ота╛ман Чайка" (2010), "Д╕ти Яфета" (2010), "Корона Юр╕я" (2011), "Завойовник ╢вропи" (2011), "Не- мирич╕в Ключ" (2012) тощо. У них в╕н мистецьки в╕дтворив мало в╕дом╕ загалу под╕╖ укра╖нсько╖ ╕с╛тор╕╖. Читач ╖х ковта╓ в╕дразу, без отих "прочитаю п╕зн╕ше", "погортаю пот╕м", "колись перегляну".

У нов╕й книз╕ автор дещо зраджу╓ традиц╕╖ свого романописання: у твор╕ поряд ╕з трив╕ковою ╕стор╕╛╓ю, з ╖╖ ╕сторичними д╕йовими особами ми стика╓╛мося ╕з сучасною Укра╖ною, з великими справами маленьких людей маленького м╕стечка. В╕дразу скажу: чергова книга письменника ма╓ захоплю╛ючий, динам╕чний сюжет. У н╕й на тл╕ ╕сторичних под╕й розгорта╓ться сучасний детектив. Роман легко чита╓ться, чита╓ться на одному подиху, бо його мова насичена ориг╕нальними пор╕вняннями, авторськими метафорами, еп╕тетами, пересипана народними приказками ╕ присл╕в"ями. Запропоно╛ван╕ дв╕ сюжетн╕ л╕н╕╖ доповнюють одна одну, зму╛шують задуматися над в╕чним: "У чому сенс люд╛ського буття, чим ми ╓ у цьому св╕т╕?"

У роман╕ ф╕гуру╓ велика когорта персонаж╕в. Автор вводить на стор╕нки книги, окр╕м сучасни╛к╕в, багато ╕сторичних постатей - тих, хто був на верхн╕х щаблях тогочасного св╕тського пол╕тику- му - укра╖нських гетьман╕в ╤вана Мазепу, ╤вана Виговського, наказного гетьмана Самуся, рос╕й╛ського царя Петра ╤, корол╕в Швец╕╖ Карла XII ╕ Реч╕ Посполито╖ Сигизмунда ╤╤╤ Вази, багатьох церковних ╕ рел╕г╕йних д╕яч╕в - ╤пат╕я Пот╕я, Йо- сафата Кунцевича. Але найб╕льш ц╕кавими для нас ╓ т╕ персонаж╕, яких першорядними в ╕стор╕╖ назвати важко. Таким насамперед виступа╓ Дани╛ло Братковський, ╕м"я якого несправедливо довгий час перебувало у забутт╕. Майже два стол╕ття про нього н╕хто не згадував. ╤з забуття нам його повер- нули Михайло Драгоманов та Володимир Антоно╛вич. Останн╕й у 1865 роц╕ опубл╕кував у журнал╕ "Киевлянин" (╧╧ 91,92) велику статтю "Даниил Братковский (1697-1702)". Але в радянськ╕ часи про нього знову "забувають" - б╕льшовикам потр╕бн╕ були ╕нш╕ геро╖. ╤ лише в часи горбачовсько╖ пере╛будови ╕м"я великого укра╖нця повернув в╕домий л╕тературознавець Валер╕й Шевчук: у статт╕ "Д╕а╛мант у попел╕" привернув увагу укра╖нства до ге╛ро╖зму та творчост╕ луцького шляхтича. З╕ здобут╛тям незалежност╕, на початку бурхливих 1990- х, одну з вулиць його р╕дного Луцька перейменували на його честь. Але сталося найважлив╕ше - у 2004 роц╕ завдяки старанням голови Луцького Хресто- воздвиженського братства Андр╕я Первозваного Андр╕я Бондарчука вийшло фототип╕чне видання головно╖ книги Д. Братковського - "Св╕т, по части╛нах розглянутий" разом ╕з пом╕щеними у н╕й дже╛релами та науковими студ╕ями.

╤ван Корсак досить сво╓р╕дно вводить до свого роману постать Данила Братковського - одного ╕з найяскрав╕ших д╕яч╕в доби п╕знього В╕дроджен╛ня. Буд╕вельники, ремонтуючи старий склад п╕д╛при╓мця Дениса Пол╕щука, знаходять "жбан, вос╛ком ретельно залитий, з чого неабияку вс╕ мали пот╕ху". Проте, знявши в╕ск, не побачили там н╕ ср╕бла-злата, н╕ пригорщ╕в д╕амант╕в. Натом╕сть вийняли чималий жмут паперу, зжовт╕лого ╕ цв╕╛лого по краях. То був лист поета ╕ братчика Хрес- товоздвиженського братства Данила Братковсько- го до свого приятеля. Лист, написаний польською мовою, доручили перекласти м╕сцевому ╕сторику.

Перекладен╕ стор╕нки п╕дпри╓мець Денис Григо╛рович чита╓ з великою ц╕кав╕стю: "вчитуючись у рядки, поринаючи в текст, Денис забувався ц╕л╛ком, блякла ╕ згодом згасала сьогодн╕шня су╓та, мним╕ ╕ д╕йсн╕ загрози; в╕н переносився в три сто╛л╕ття назад, над ним св╕тило тамтешн╓ сонце, чу╛лася тод╕шня гов╕рка, а перипет╕╖ житт╓в╕ склада╛лися не менш приперченими, ан╕ж сьогодн╕..."

То ж хто такий Данило Братковський? Про його д╕яльн╕сть збереглися довол╕ скуп╕ в╕домост╕. Оле╛на Компан, доктор ╕сторичних наук, досл╕дниця життя ╕ творчост╕ поета, справедливо в╕дзначила: "щоб всеосяжно оц╕нити подвиг Братковського, потр╕бно знати, як мало людей його походження залишалося в той час ╕з народом ╕ захищало його ╕нтереси..."

Данило Братковський - родовитий укра╖нський шляхтич, мав високий соц╕альний статус. В╕н перебував у чин╕ брацлавського п╕дстол╕я, яким 1669 р. його удосто╖в король Михайло I Корибут Вишневецький, у земському званн╕ венденського п╕дчашого з 1668 р., мав заслуги в дипломатичн╕й царин╕, зокрема брав активну участь у п╕дготовц╕ Андрус╕всько╖ угоди. У 1667-1669 рр. перебував у Москв╕ на посад╕ секретаря посольства короля Яна II Казимира.

Р╕д Братковських був т╕сно пов"язаний ╕з Луць╛ким православним братством. Прад╕д Данила Бог╛дан обстоював ╕нтереси цього братства ще 1619 р., батько, теж Богдан, був у 1675-1677 рр. його старос╛тою. Самого ж Данила Луцьке братство разом ╕з 33 депутатами восени 1679 р. в╕дрядило у Варшаву до короля з протестом проти рел╕г╕йних утиск╕в ╕ об"╓днання з ун╕атами. У сво╖х соц╕альних ╕деалах в╕н далеко випередив час, в якому жив, виступив проти старого, що доживав св╕й в╕к, соц╕ально-по╛л╕тичного порядку. Братковський прагне "просв╕╛тити людей... цив╕л╕зувати дику кра╖ну". Устами п╕дпри╓мця Дениса автор роману стверджу╓, що "цей поет, козак ╕ шляхтич на добрих п╕встол╕ття йшов попереду з тими ╕деями, як╕ знаменитими на в╕ки зроблять Д╕дро чи Вольтера, був безперечним ╖хн╕м предтечею".

У роман╕ ╤ван Корсак створив ун╕кальний духов╛ний образ укра╖нсько╖ людини доби п╕знього В╕д-родження, яка вимушена була жити серед магнат╛сько-шляхетсько╖ верх╕вки Реч╕ Посполито╖, бути до не╖ в опозиц╕╖ ╕, врешт╕-решт, виступити проти ц╕╓╖ несправедливо╖, облудно╖ ╕ жорстоко╖ системи. В╕н боровся проти сусп╕льного ладу та само╖ вла╛ди, як низово╖, так ╕ найвищо╖, Реч╕ Посполито╖. Данило Братковський особливо не зважав, поляк чи укра╖нець, католик чи ун╕ат, православний той чи ╕нший шляхтич, священик, суддя, посол до сейму - в╕н таврував моральну ниц╕сть, сваволю, хабарництво, продажн╕сть тогочасних магнат╕в. В╕н не сприймав аморально╖ повед╕нки "вельмож╛них пан╕в" - пиятик, свав╕лля, зневаги до б╕дних, бундючност╕, п╕длабузництва, брехн╕ та п╕дступ╛ност╕... Особливо його непоко╖ли несправедлив╕ гон╕ння ╕ пересл╕дування православних. Данило не просто переживав ц╕ вс╕ б╕ди й напаст╕, а нама╛гався якимось чином зарадити лихов╕, висилаючи до Варшави р╕зного роду апеляц╕╖, бо ж спод╕вався миром ╕ злагодою втихомирити збурений неспра╛ведлив╕стю гн╕в зневажених у сво╖х соц╕альних, нац╕ональних ╕ рел╕г╕йних правах волинян.

В╕дчуваючи в соб╕ поетичний дар, Данило Брат- ковський пробував осягнути суперечливий, неро╛зумно влаштований св╕т, роз╕клавши його по час╛тинах ╕ розглядаючи кожну з них мудрим, часто ╕рон╕чним, саркастичним оком. "М╕нлив╕сть св╕ту не зрозум╕ти", - стверджу╓ поет, бо "усьому при╛ходить к╕нець", але хоч яким би був цей св╕т не╛досконалим, траг╕чним, облудним, все ж таки в╕н дивовижний, привабливий ╕ жаданий. Трагед╕ю цього м╕нливого св╕ту людина повинна п╕знати, усв╕домити ╕ внутр╕шньо пережити.

╤ван Корсак у нов╕й книз╕ особливо широко роз-горта╓ тему моральних ц╕нностей. Читач, пост╕йно перебуваючи в напруз╕ закрученим сюжетом, ма╓ можлив╕сть пор╕вняти життя тристол╕тньо╖ давни╛ни ╕з сучасн╕стю. В роман╕ йде пост╕йна боротьба добра з╕ злом. Нос╕ями зла як тод╕, так ╕ тепер ╓ осо╛би, над╕лен╕ владою, т╕, хто ма╓ за народн╕ грош╕ служити цьому народов╕. Але н╕. Добравшись до "тлустих корит", бюрократи сповна користаються сво╖м становищем, стають не захисниками народ╛ними, а народними кровопивцями, хабарниками, корупц╕онерами.

Чи зм╕нилося ╓ство людини за цей час, чи стало воно ╕ншим - лаг╕дн╕шим, добр╕шим, справедли-в╕шим? Мабуть, н╕. Прикладом цьому ╓ колоритно змальований голова райадм╕н╕страц╕╖ Авен╕р Бак- сютенко, прозваний Баксом, для якого корупц╕я та хабарництво - благо. "╤ хай там, хто полюбля╓ художн╕й свист, надал╕ у словесах вправля╓ться: корупц╕я, корупц╕я... - розм╕ркову╓ районний чи-новник. - Т╕льки сл╕пий блага сього недобачить, найталановит╕шого винаходу людства", а "лапув- ка - прогресу верх╕вок".

Таким несправедливим порядкам завжди зна-йдуться опоненти. Наприк╕нц╕ XVII - на початку XVIII стол╕ть ним став Данило Братковський, який нещадно таврував моральну ниц╕сть, сваволю, хабарництво, продажн╕сть тогочасних магнат╕в. Наростання духовних, рел╕г╕йних, громадських ╕ соц╕альних проблем поглиблювало внутр╕шн╕й драматизм дол╕ Братковського, посилювало в ньо╛му в╕дчуття траг╕чного завершення конфл╕кту м╕ж його поглядами ╕ д╕ями та цим недосконалим оточуючим св╕том. На початку XXI стол╕ття проти таких самих сусп╕льних порок╕в повста╓ герой ро╛ману, зневажений, принижений важкими обста╛винами земного життя, позбавлений над╕╖ в╕днай╛ти справедлив╕сть ╕ допомогу. В╕н один кида╓ться у двоб╕й ╕з чималенькою згра╓ю "гончак╕в контро╛люючих та перев╕ряючих". У ц╕й соц╕альн╕й без╛виход╕ н╕чого ╕ншого не лиша╓ться п╕дпри╓мцев╕, як кинути виклик дол╕, сам╕й систем╕ побудови св╕ту, в основ╕ яко╖ закладена фатал╕стична при╛речен╕сть на несправедлив╕сть ╕ безк╕нечн╕ страж╛дання. У цьому двобо╖ в╕н гине, але залиша╓ться непереможеним.

Триста рок╕в тому Братковському судилося жити в "лих╕ часи", але прагнув в╕н утвердити благородний ╕деал: "В свобод╕ жити, тримати мир злотий". Щедро обдарований поетичним, орган╕╛заторським ╕ ораторським хистом, Братковський, за визначенням козацького л╕тописця Сам╕йла Ве- личка, "чолов╕к учений, поет в╕дм╕нний, святого благочестя нерушимий блюститель", позичивши грош╕, видав у 1697 р. в найпрестижн╕шому кра╛к╕вському видавництв╕ Франт╕шка Цезар╕я-молод- шого велику зб╕рку сатиричних поез╕й п╕д назвою "Св╕т, розглянутий по частинах". Як тод╕ було узвича╓но, автор присвятив свою книгу "Найясн╕- шому ╕ непереможному Августов╕ ╤╤, з Божо╖ ласки королев╕ польському...", можливо, певною м╕рою под╕ляючи ╕люз╕╖ щодо доброчесност╕ верховного правителя, який не в╕да╓, що ╕нод╕ робиться в його держав╕. Наш земляк, ╕сторик В"ячеслав Липин- ський (до реч╕, ╤ван Корсак уже видав ╕сторичний роман про нього п╕д назвою "Д╕ти Яфета") звернув увагу на те, що ця "посвята зовс╕м розмина╓ться ╕з зм╕стом книжки. У тих коротеньких в╕ршах, що з них вона склада╓ться, яскраво змальоване сучасне автору життя, а на тому тл╕ виразно бачимо його думки, його св╕тогляд". У них укра╖нський шлях╛тич по╓днав бароковий гуман╕стичний стиль ╕з сатиричним осмисленням реальност╕. Це гостра, ╖дка й дошкульна сатира на тогочасн╕ порядки, на повед╕нку можновладц╕в, нещадна критика шля╛хетського устрою Реч╕ Посполито╖. Будучи люди╛ною винятково гострого морального ╕ соц╕ального чуття, Братковський нещадно тавру╓ зарозум╕╛л╕сть, пиху, зневагу шляхти до простолюду, сваво╛лю парламентар╕в сейм╕в, продажн╕сть урядовц╕в. Поет спод╕ва╓ться привернути увагу громадськос╛т╕ до невимовно тяжкого становища поневоленого

укра╖нського селянства, "хлопа", намага╓ться збу╛дити сов╕сть сильних св╕ту цього.

Знев╕рившись у мирних, легальних методах бо-ротьби за загальнолюдськ╕ ╕деали братства ╕ р╕в╛ност╕, Братковський при╓днався до повстання п╕д проводом Семена Пал╕я, став одним ╕з його ╕деоло╛г╕в ╕ натхненник╕в. Видатний укра╖нський ╕сторик ╤ван Крип"якевич в ╕люстрованому пол╕тично-гос-подарському часопис╕ "Новий час" ще у 1924 роц╕ писав: "Повстанцям в╕ддав Братковський велик╕ прислуги. В╕н як людина письменна помагав ╖м укладати зазиви ╕ ман╕фести до народу ╕ в╕н сво╖м прикладом зум╕в притягнути до в╕йська сво╖х зна-йомих шляхтич╕в, що немало допомогли козакам у боротьб╕ як досв╕дн╕ старшини. Але Братков╛ський хот╕в ще б╕льше прислужитися укра╖нськ╕й справ╕. В╕н бажав поширити повстанн╓ далеко на зах╕д, в т╕ сторони Волин╕, де ще були польськ╕ в╕йська. ╤ так в╕н скинув шляхетське убранн╓, пе- редягнувся в просту селянську одежу ╕ тайком п╕╛шов м╕ж ворож╕ сили. Але не повелось йому зайти далеко - польськ╕ стеж╕ зловили його та знайшли при ньому в╕дозви та листи до повстанц╕в".

Автор роману кр╕зь призму детективних перепе- т╕й змушу╓ сво╖х геро╖в задуматися над схож╕стю обставин, в як╕ вони потрапляють ╕ як╕ судилося пережити в т╕ далек╕ роки Данилу Братковському. Як тод╕, так ╕ тепер кожна людина ма╓ як╕сь вар╕╛анти вибору. Шляхтич Братковський виб╕р св╕й зробив на користь гнобленого укра╖нського право╛славного люду. Його ╓ство постало проти неспра╛ведливост╕. Легальний шлях боротьби не зм╕нив ситуац╕╖. Зрозум╕вши це, вибрав ╕нше - збройний оп╕р. Данило як людина вчена написав бунтарську в╕дозву до шляхти, до вс╕х православних Укра╖ни. Прочитавши ╖╖, Семен Пал╕й н╕бито мовив: "╤ сло╛во вою╓ тепер. Для лях╕в страшн╕ше мушкет╕в ц╕ тво╖ рядки..."

За бунтарськ╕ д╕╖ Братковський опинився перед в╕йськовим судом у Луцьку. В╕н см╕ливо з╕знався, що справд╕ належав до повстання. Але суд бажав д╕знатися ще щось б╕льше ╕ наказав в╕ддати його на муки. Бранець м╕г зберегти соб╕ життя ц╕ною зради - каштелян Ледуховський пропонував йому сво╓р╕дний "хабар" у вигляд╕ життя за те, щоб по╛каявся у "злочинах", зр╕кся переконань ╕ прийняв ун╕атство. Гарантувалося зберегти не лише життя ╕ свободу, а й ус╕ права. Великий бунтар, повстанець зробив моральний виб╕р. Розум╕в, що конфл╕кт м╕ж його уявленнями про справедлив╕сть ╕ звичаями, що побутували, ╕накше завершитися не м╕г.

Пробував в╕н осягнути так несправедливо влаш-тований св╕т, розкладаючи його "на частини". При цьому в╕дштовхувався в╕д ф╕лософсько╖ концепц╕╖, що "всьому приходить к╕нець", а людське життя занадто коротке, щоб зрозум╕ти м╕нлив╕сть цього "предивного" св╕ту, який "ганить добрих", а "злих похваля╓". В складеному у в"язниц╕ "тестамент╕" - запов╕т╕, документ╕ вражаючо╖ сили людського духу й гуман╕зму, Братковський запов╕дав "синам ╕ дочкам мо╖м", щоби "вони держалися то╖ в╕ри, за яку я вмираю".

За вироком польського в╕йськового суду понад три стол╕ття тому, 26 листопада 1702 р., Дани╛ло Братковський "посеред ринку луцького, через ката на с╕м раз╕в мордерсько з╕став стятий". Муче╛ницька смерть Братковського ╓ яскравим св╕дчен╛ням сили духу звитяжця ╕ його в╕рност╕ сво╖м пе╛реконанням. У в╕рш╕ "П╕днось свою душу душ╕ на користь", маючи на уваз╕ душу народну, поет ╕ бо╛рець за правду писав: "За мучених я сам мучитися мушу". Його пророцтво збулося сповна. Ця явна несправедлив╕сть щодо одн╕╓╖ з найяскрав╕ших постатей доби п╕знього В╕дродження спонука╓ до роздум╕в про правильн╕сть вибору моральних критер╕╖в оц╕нки ╕сторичних д╕яч╕в... Ми не ма╓мо портрета Братковського, мало можемо говорити про його особисте життя, але твердо зна╓мо, що у сво╖х поглядах в╕н далеко випередив час ╕ став на╛шим моральним авторитетом.

Ут╕м, соц╕альн╕ проблеми, як╕ так тяжко вража╛ли поета, не розв"язан╕ й до сьогодн╕. В╕дпов╕даль╛н╕сть за недосконал╕сть людського сусп╕льства Да╛нило Братковський покладав на кожного - н╕хто, на його думку, не повинен лишатися осторонь бо╛ротьби з╕ злом...

М╕ж под╕ями, як╕ письменник висв╕тлю╓ у ц╕й книз╕, ц╕ла епоха - понад три стол╕ття. Геро╖-су- часники роману пост╕йно в роздумах, м╕ркуван╛нях, вони пор╕внюють не лише епохи, а й сутн╕сть людського буття, тому цей тв╕р ╓ сво╓р╕дним психо-анал╕зом як окремо взятого ╕ндив╕да, так ╕ сусп╕ль╛ства в ц╕лому. Один ╕з головних персонаж╕в твору п╕дпри╓мець Денис Григорович, читаючи стор╕н╛ки перекладеного листа Братковського, роздуму╓: "бо ж не зм╕нилася людина н╕ за стол╕ття, ан╕ за тисячол╕ття... Х╕ба... вже перестали за хабар про╛давати душ╕, як узвича╖ли те тепер, чи гр╕ха убоя╛лися тим займатися генделем: х╕ба, йому думало╛ся, досконал╕ш╕ вибори по в╕ках, в╕дколи в сенат, п╕дкупивши оберемок сенатор╕в, Кал╕гула вводив коня, х╕ба нин╕шн╕ вибори чим в╕др╕зняються - та ж н╕чим, отака соб╕ карикатура, довол╕ зла, ще й ол╕вцем невправним мальована". Сво╓р╕дний "ро╛дов╕д" хабара як ганебного явища в╕дстежу╓ться й анал╕зу╓ться в книз╕ впродовж в╕к╕в.

Без г╕дност╕ й в╕ри щастя не стане. Вов╕к не-розгаданим лишиться Промисел, нащо Всевиш╛н╕й створив людину, але сама соб╕ людина зв╕т ма╓ скласти: нав╕що живе?

Роман ╤вана Корсака - данина ╕сторичн╕й прав╛д╕, ц╕нна лепта в скарбницю духовного в╕дроджен╛ня Укра╖ни. Без подвигу Данила Братковського нам важко роз╕братися в реал╕ях сучасно╖ Укра╛╖ни, зрозум╕ти, чому й нин╕ ми залиша╓мося на маргинал╕ ╓вропейсько╖ ╕ св╕тово╖ пол╕тики.

Микола КУЧЕРЕПА,

професор Сх╕дно╓вропейського нац╕онального ун╕верситету ╕мен╕ Лес╕ Укра╖нки