# На меж╕

Иван Феодосеевич Корсак

══ Опов╕дки з книги "На меж╕"═писан╕ в р╕зн╕ роки ╕ про р╕зн╕ часи. Але якщо вони щир╕, то чимось нагадуватимуть ╜рунтовий проф╕ль,розр╕з ╜рунту по вертикал╕. Уважний знавець в тому розр╕з╕ прочитати зможе про л╕та добр╕ та зл╕, про повен╕ та землетруси - ╕ ще чималенько опов╕сти здатна земля.╤ так само низку думок може викликати часовий розр╕з душ людських - чому одних ╕ржа поточила, а ╕нш╕ убереглися, житейськ╕ мули одних виквацяли, а до ╕нших ╖м не пристати н╕коли, чому одних до вершин духу п╕днесла доля, а ╕ншим судила ниц╕сть...

Видавництво "Ярослав╕в Вал" Ки╖в 2013


ББК 84.4УКР6 К69


Видавнича рада:


НА МЕЖ╤


Â²Ä ÀÂÒÎÐÀ


В╕ктор Баранов, голова НСПУ, головний редактор журналу


"Ки╖в"; Михайло Ватуляк, голова Асоц╕ац╕╖ видавц╕в ╕ книгорозповсюджувач╕в Льв╕вщини; Серг╕й Гальченко, заступник директора ╤нституту л╕тератури ╕м. Т. Г. Шев% ченка НАН Укра╖ни, л╕тературознавець; Серг╕й Грабар, письменник; Григор╕й Гусейнов, головний редактор журналу "Кур"╓р Кривбасу", лауреат Нац╕онально╖ прем╕╖ ╕мен╕ Тараса Шевченка; Дмитро ╤ванов, головний редактор газети "Гарт" (Черн╕г╕в), лауреат Нац╕онально╖ прем╕╖ ╕мен╕ Тараса Шевченка; Володимир Загор╕й, президент Л╕ги укра╖нських меценат╕в; Св╕тлана Короненко, заступник директора каналу "Культура" Нац╕онально╖ рад╕окомпа% н╕╖ Укра╖ни; ╤ван Корсак, головний редактор газети та рад╕о "С╕м"я ╕ д╕м" (Луцьк); Василь Простопчук, головний редактор газети "В╕че%╕нформ" (Луцьк); Михайло Слабошпицький, директор видавництва "Ярослав╕в Вал"; Павло Щириця, головний редактор видавництва "Яросла% в╕в Вал".


Вс╕ права застережено. Жодна частина цього твору не може бути використана чи в╕дтворена без письмового дозволу видавництва.


Опов╕дки, писан╕ в р╕зн╕ роки ╕ про р╕зн╕ часи, якщо т╕льки щир╕, чимось нагадують ╜рунтовий проф╕ль, розр╕з ╜рунту по вертикал╕. Уважний знавець в тому розр╕з╕ прочитати зможе про л╕та добр╕ та зл╕, про по% вен╕ та землетруси - ╕ ще чималенько опов╕сти здатна земля.


╤ так само низку думок може викликати часовий розр╕з душ людських - чому одних ╕ржа поточила, а ╕нш╕ убереглися, житейськ╕ мули одних виквацяли, а до ╕нших ╖м не пристати н╕коли, чом одних до вершин духу п╕днесла доля, а ╕ншим судила ниц╕сть...


Авторов╕ спод╕ватися залиша╓ться т╕льки на╖вно: коли в текстах не вс╕ стор╕нки пересолоджен╕ ╕ не вс╕ барви око т╕шитимуть, то милостивий читач не поста% вить той прогр╕х лише йому у карб.


ISBN 978%617%605%035%3


╘ ╤ван Корсак, припов╕стки та сильвети, 2013


╘ ╤гор Женченко, обкладинка, макет, 2013


╘ Видавництво "Ярослав╕в Вал", 2013


З ЦИКЛУ "Т╤Н╤ ╤ ПОЛИСКИ"


Í²ÊÓÄÈØÍ²É ËÞÄ


Теща лежала в трун╕ п╕д покутньою ст╕ною, ╕ на ╖╖ знекровлене, зморщене обличчя спадала т╕нь тихого вдоволення, наче вона, насовавшись по хатн╕х клопо% тах, натовкшись з його в╕чно шмаркатими д╕тьми, на% решт╕ заробила%таки на увагу ╕ може дозволити соб╕, не криючись, ось так тихо ╕ безборонно, склавши па% тички жовтих рук на усохлих грудях, полежати тепер нав╕ть серед б╕лого дня.


З вимушеною шаноблив╕стю стоячи над труною, Петро Власович вдивлявся в набридле за багато л╕т об% личчя, у якому смерть н╕чого не зм╕нила, х╕ба що т╕ль% ки скувала його легкою памороззю, тихо й непом╕тно зняла зн╕чен╕сть ╕ в╕чний страх перед зятем. Цей страх в"╖вся в ╖╖ с╕р╕ зморшки з першого дня, в╕дколи перев╕з до себе тещу, шугав над нею невидимим кажаном, ко% ли вона, боячись скрипнути дверима, брязнути каст% рулею чи шкребнути ложкою, готувала сн╕данок, доки зять з дочкою ще сплять, а коли п╕зн╕м вечором прихо% див п"яний або невдоволений, страх заганяв ╖╖ й зовс╕м у мишачу н╕рку. Чи то в╕д ледь пом╕тно╖ зм╕ни, що ста% лася з ж╕нчиною мат╕р"ю на пороз╕ життя ╕ смерт╕, чи в╕д чогось ╕ншого, але в╕н ч╕тко в╕дчував, вдаючи з се% бе уважного до неб╕жчиц╕ - заради дружини, заради д╕тей, - як в нього десь з нутра виповзало глухе роз% дратування, наче вона, дос╕ тиха ╕ непом╕тна, навмис% не завдавала йому мороки ╕ клопот╕в, яких ╕ без не╖ ниньки в нього не бракувало...


Круто обходилося життя з Петром Власовичем в ос% танн╕ часи, круто ╕ жорстко. П╕сля смуги удач ╕ вез╕ння, що возносила його все вище по службов╕й дра%


бин╕, аж дух перехоплювало, в╕н раптом опинився як на зимовому, пронизливому ╕ колючому в╕тр╕.


Спочатку погнали з роботи, турнули з посади у район╕ видно╖, впливово╖. Дали, було, в обласному центр╕, аби зовс╕м не добивати чолов╕ка, незначну, але престижну службу, але не встигли затвердити.


Останн╕й, випадково виявлений, зовс╕м незначний хабар Петра Власовича ц╕лковито обр╕зав волосину, на як╕й трималося його службове щастя.


- Ви╖демо зв╕дси - не переживу, - сказав дру% жин╕ першого ж вечора.


В╕рилося йому, що й ж╕нка не зможе бути б╕льше в цьому районному м╕стечку, зустр╕чатися з тими, хто копав ╕ таки викопав йому яму, нав╕ть зичити ╖м, в╕та% ючись, доброго здоров"я, а в очах людей, як╕ ще недав% но сам╕ запоб╕гливо ловили зверхн╕й, суворий ╕ не% приступний погляд Петра Власовича, тепер пом╕чати вт╕ху або ще г╕рше - принизливе сп╕вчуття.


- Н╕, Петре, - тихим, якимось безбарвним, де% рев"яним голосом в╕дпов╕ла тод╕ дружина. - На╖зди% лася я з тобою за в╕к, б╕льше н╕куди не по╖ду. Люди скр╕зь однаков╕.


Два тижн╕ в╕н лежав на диван╕, н╕ до кого не озивав% ся ╕ читав один ╕ той же номер газети хтозна%яко╖ дав% ност╕. З%пом╕ж ╕нших, у зам╕тках надибував ╕ сво╓ пр╕звище: "В робот╕ наради взяв участь ╕ виступив..." Було колись у нього життя: м╕сце у вс╕х презид╕ях, промови, гучн╕ оплески, зустр╕ч╕ й проводи началь% ства... В╕дшум╕ло все, з"╖ли, в ложц╕ води утопили.


А через два тижн╕ встав з дивана ╕ так само мовчки п╕шов просити ново╖ служби. В╕н знав, що тако╖ поса% ди, як була у нього, йому тепер вже не бачити - люди нав╕ть вищого становища ╕ то мило заглядали йому у в╕ч╕, а коли треба було налаяти, то починали з╕ сл╕в


"дозвольте вас покритикувати...". Хтось зглянувся над ним ╕ в╕дрекомендував начальником зовс╕м м╕зер%


но╖ контори - як%не%як чолов╕к довгенько був поваж% ною номенклатурною одиницею. У глибин╕ душ╕ Пет% ро Власович все ще в╕рив у незгасн╕сть сво╓╖ службово╖ з╕рки, бо нав╕ть пок╕йний батько любив хвалитися сус╕дам: "М╕й син у начальницьких штанях народив% ся...". Але ц╕ давн╕ слова були тепер слабкою вт╕хою. Колись на запитання: "Як життя?" - знайомим в╕н радив в╕дпов╕дати: "Так соб╕". Бо, жартував, коли ска% жеш - погано, то не пов╕рять, а як занадто добре, то ще поц╕кавляться, а чи по кишен╕... Тепер би на це за% питання Петро Власович ╕ сам би н╕як не в╕дпов╕в.


Нило серце за минувшиною, життя для нього втра% тило кольори ╕ смак, зробилося низкою б╕льших чи менших прикрощ╕в.


А сьогодн╕ на с╕м"ю неспод╕вано звалилася нова б╕да.


Раптово, не прохвор╕вши ╕ дня, з сердечного нападу померла ж╕нчина мати. Смерть ув╕йшла в д╕м тихо, прин╕сши з собою запах св╕жогебльованих дощок, ялиново╖ глиц╕ ╕ мерця.


Сутен╕ло. У велик╕й к╕мнат╕ над труною, скричав% шись за к╕лька годин, в╕дколи мат╕р привезли з л╕карн╕, вже помиту й наряджену, мовчки заламувала руки й плакала ж╕нка. Петро Власович в╕дчував, що вона говорить з недомовкою, ╖╖ тривожить, звичайно, не т╕льки те, чи встигнуть вони як сл╕д попоратись до жалобного об╕ду, ╕ був вдячний за цю недосказан╕сть, що поберегла ╕ не черконула гострим словом зайвий раз його ╕ так уже зранене самолюбство. Дв╕йко д╕тей, десятир╕чн╕ хлопчики%близнята, притулившись до не╖, вдивлялися в знайом╕ з незапам"ятства риси баби% ного обличчя, тихого ╕ лаг╕дного, як при житт╕, не збо% леного ╕ не вимученого хворобою, з печаттю великого, тепер уже в╕чного спокою, який не здатен порушити нав╕ть кривий зят╕в погляд.


- Ой, Петре, а чого то люди дос╕ не йдуть, - гово% рила ж╕нка. - Коли ж воно все до похорону зробиться, наготу╓ться?


- Зробиться. Вдосв╕та ╕ твоя, ╕ моя р╕дня при╖де. Я вс╕м телеграми роз╕слав, - заспокоюючи дружину, в╕дказав з невластивим йому посп╕хом.


Невисловлен╕ ж╕нчин╕ докори пекли йому по% сво╓му, ╕ в╕н не знав, чим зарадити. Так уже здавна повелося, що в д╕м пок╕йника приходили родич╕, сус╕ди та знайом╕, останню н╕ч вони проводили б╕ля домовини, статечно ведучи мову про житейську су╓ту, про те, що вс╕ ми там будемо, згадували т╕льки добре, що полишав пок╕йник по в╕ку, ╕ нав╕ть коли те добре важко було згадати, воно обов"язково знаходи% лося, сумували за неб╕жчиком, хоч у глибин╕ душ╕ й в╕дчували над ним перевагу, бо ж таки вони жив╕ допоки, ╕ сам╕ соромилися ц╕╓╖ непрошено╖ думки, милостиво пробачали пок╕йному огр╕хи, якщо трап% лялися так╕, вп╕вголоса шкодували пок╕йника, немов вт╕шали його перед тим, як мав в╕н вирушити в свою останню земну путь.


Сьогодн╕ в ╖хн╕й д╕м не прийшов н╕хто.


Р╕дн╕ в╕н тут не мав, сус╕д╕в сторонився, а друз╕в у нього не було н╕коли. Були т╕льки знайом╕ по чарц╕, з якими щось орган╕зовував, були п╕длегл╕ ╕ т╕, кому сам п╕длягав. Петро Власович вважав себе кер╕вником принциповим ╕ вимогливим, як в╕н часто повторював, пан╕братства не розводив, ╕ р╕дко кому з в╕дв╕дувач╕в вдавалося на прийом╕ зустр╕тися з ним очима - вони або були завше опущен╕, або холодно ковзали повз лю% дину. Не мала тут справжн╕х друз╕в ╕ ж╕нка. Ще коли його т╕льки призначили на посаду ╕ до не╖ заб╕гали знайом╕ по робот╕, Петро Власович застер╕г:


- Заводь соб╕ друз╕в по мо╓му становищу.


- Х╕ба ж то кон╕, щоб ╖х заводити, Петре?


Б╕льше в╕н н╕ разу не застав цих знайомих у сво╓му дом╕.


У простор╕й к╕мнат╕ одиноко плакала ж╕нка. Коли внесли пок╕йницю ╕ деяк╕ реч╕ винесли, к╕мната здала%


ся ще б╕льшою, ╕ голоси, ╕ ж╕нчине ридання в╕длуню% вали в н╕й, як в глибокому колодяз╕.


- Ой, Петре, Петре, як же нам бути?.. - стиснув% ши долонями скрон╕, голосила ж╕нка. - Невже до нас так н╕хто ╕ не прийде?.. Мамочко, ви ж любили людей, а тепер доводиться без людей останню н╕чку в цих за% клятих ст╕нах ночувати...


Тонкий, вимучений ж╕нчин голос як по живому р╕зав Петра Власовича, ╕ н╕куди в╕д цього болю в╕н не м╕г под╕тися, з╕йти, заховатись, щезнути.


- ╤ди, Петре, проси сус╕д╕в, бо не витерплю, до св╕ту не доживу.


Завертало на н╕ч, ╕ на Петра Власовича находила незрозум╕ла зл╕сть на себе, на вс╕х, на пок╕йницю ╕ на цю моторошну н╕ч.


- Ти дума╓ш, що говориш? У нас не вес╕лля, щоб просити ╕ припрошувати. Хто ма╓ сов╕сть, прийде.


Ж╕нка хот╕ла ще щось сказати, але стрималася, як стримувалася щоразу перед самовпевненим Петром Власовичем. Вона швидко переймалася його погляда% ми ╕ думками, до не╖ прилипали нав╕ть окрем╕ його слова, зараз же горе немов зв╕льнило ╖╖ в╕д цього щоден% ного гн╕ту, ╕ вона, н╕чого не кажучи, глянула на нього так, як дос╕ не см╕ла дивитися, ╕ цей погляд без звично% го остраху п╕дштовхнув Петра Власовича до дверей, в тиху й теплу весняну н╕ч.


Спливав травень, яблун╕ цв╕ли щедро, як н╕коли за пам"ят╕ Петра Власовича, рясно встилаючи землю сл╕пучо%б╕лими пелюстками. Найменший подув в╕тру зн╕мав справжн╕с╕ньку в╕холу, в╕д яко╖ люди добр╕ша% ли, у молодших лунк╕ше билися серця, а старш╕ лише сумирно всм╕халися.


П╕д м╕сячними, ледь зеленкуватими променями яб% лунев╕ пелюстки в╕дсв╕чували ще сильн╕ше, тому ╕ де% рева, ╕ будинки, ╕ обличчя зап╕зн╕лих перехожих в╕д цього подв╕йного сяйва здавалися немов вихопленими з темен╕ яскравим спалахом електрозварки.


Петро Власович аж примружився, ошелешений сл╕пучим торжеством весняно╖ ноч╕. Неспод╕вано в ньо% го над головою, на вершечку яблун╕, тьохнула якась пташка, тьохнула ще дуже несм╕ло, мов пробуючись на сил╕, а тод╕ залилася, п╕дсьорбуючи ╕ захлинаю% чись, на всю м╕ць невеличких, але таких дужих ╕ дзв╕нких пташиних легень. "Соловей, мабуть", - по% думав Петро Власович, ╕ його п╕днудило, як в╕д солод% кого колива, що його куштують, повернувшись з кла% довища на жалобний об╕д по пок╕йнику. Через хвилю на сус╕дньому подв╕р"╖ витьохкував ще один бунт╕вник весняно╖ н╕чно╖ тиш╕, ще десь в╕дгукувався трет╕й, чет% вертий... Завзятий пересвист перекочувався над ц╕лою округою, аж виляск ╕шов, ╕ Петро Власович в╕дчув, як з жаху в нього на спин╕ стягу╓ться шк╕ра.


Багато рок╕в не чув в╕н щебетання, хоч у л╕с╕ нер╕дко бував ╕ увечер╕, ╕ вноч╕. То ╖хав десь ╕з в╕дря% дження, а в машин╕ ж не почу╓ш, то вивозив на приро% ду вищестоящих начальник╕в - за кришталевим пе% редзвоном келих╕в було не до солов"╖в. Як навмисне, сьогодн╕шнього вечора ц╕ле ╖х юрмище з╕бралося в найближчих садах. Спересердя в╕н нагнувся, намацав грудку земл╕ ╕, розлючено шпурнувши нею у вер% хов╕ття яблун╕, рушив до хв╕ртки.


Що ж, в╕н п╕де просити сус╕д╕в. За довг╕ роки, прав% да, Петро Власович просити в╕двик, як в╕двик в╕д са% мого цього слова, впевнено вживаючи натом╕сть "до% зволяю" ╕ "вимагаю". ╤ все ж в╕н зважився... А кого просити?


Найближчий його сус╕да - приземкуватий, з чер% воним плямистим обличчям Грицько Курчик, про якого на кутку кажуть, що ма╓ чолов╕к золот╕ руки - ╕ столяр, ╕ тесля, ╕ муляр, всякий ╕нструмент його слу% ха╓, як скрипка гра╓. Але Петру Власовичу в╕н здавав% ся чомусь несерйозною, неповажною людиною. Ще т╕льки Петро Власович з с╕м"╓ю обживався в цьому


дом╕ та придивлявся до найближчих сус╕д╕в, понадо% билося йому топорище, бо старе тр╕снуло. Пам"ятало% ся, що найкраще його робити з клена, от ╕ спитав сус╕да, чи не багатий в╕н часом на сухе кленове пол╕но.


- Чом н╕, - з хитруватим усм╕хом в╕дказав Гриць% ко, кудись вельми посп╕шаючи. - Моя ж╕нка поняття не ма╓ ╕ншими дровами розпалювати, т╕льки клено% вими.


Коли ж на пороз╕ з"явилася дружина, в то╖ спересер% дя аж оч╕ круглими стали блюдечками:


- Чи ви бачили, люди? Чи ви чули? То я не те що кленового, будь%якого сухого пол╕на зроду не мала. А коли той сирник розпалиш, то й долю свою прокле% неш... Щоб його самого висушило на ск╕пку, щоби зчистило, бовдура такого, йолопа ╕ лайдака, щоби Нас% тею швидкою його зносило, баламута ╕ лобуряку, ха% ламидника нещасного, ледацюгу, волоцюгу, с╕ль йому в око ╕ сто чорт╕в у печ╕нку!..


Одне слово, несерйозний в╕н чолов╕к - так╕ жарти дозволяти соб╕ з людиною високо╖ посади. Правда, те% пер уже в Петра Власовича посада зовс╕м ╕нша, але ж тод╕ в╕н ще був особою...


А може, п╕ти до Кушн╕ренка? Он через дорогу його в╕кна зеленими абажурами св╕тяться. ╤ знайом╕ вони давно, в одн╕й установ╕ колись працювали. Однак в Петра Власовича було таке в╕дчуття, що легше в╕н би зайшов по груди в крижану воду, ан╕ж переступив пор╕г Кушн╕ренкового дому.


Доручив якось Петро Власович Кушн╕ренку п╕дго% тувати один нехитрий документ для област╕ ╕, коли п╕дписував, знайшов помилку.


- Ви що, такий тупий, що не зна╓те обстановки? - зв╕в на Кушн╕ренка погляд, в╕д якого в район╕ прис╕да% ли.


Кушн╕ренко якось незрозум╕ло гикнув в╕д не% спод╕ванки, крутнувся ╕ хряпнув дверима.


Другого дня Петро Власович п╕дписував заяву Кушн╕ренка про зв╕льнення за власним бажанням.


"Психопат, - сказав секретарц╕, подаючи пап╕р. - Слова йому не можна сказати".


А може, зайти до Гущака? Випивати любить цей мельник, в ус╕х напозичав грошей ╕ н╕кому не в╕дда╓.


Н╕кудишн╕й люд п╕шов... Петро Власович розчаро% вано махнув рукою ╕ звернув до Купчик╕в. "Не в пре% зид╕ю ж", - подумав, мимох╕ть згадавши ж╕нчин по% гляд, який, здавалося, застряв десь у ньому та муляв нестерпно.


...Коли прийшли з кладовища ╕ с╕ли за поминаль% ний об╕д, Петро Власович якось розгубився, не знаю% чи, як же звернутися до присутн╕х. "Панове", "друз╕",


"колеги" - жодне з дос╕ уживаних ним сл╕в не було до ладу.


- Спасиб╕ вам, люди, - мовив нарешт╕ глухо, з де% ренчливим скрипом у душ╕, мов там зламалося щось ╕ржаве, ╕ в╕н в╕дчув полегшення в╕д цього, в╕дчув себе колишн╕м, давн╕м, яким уже майже не пам"ятав. - Спасиб╕, що прийшли поховати нашу мат╕р.


Вперше в житт╕ тещу назвав в╕н мат╕р"ю, ╕ вихопи% лось це в нього неспод╕вано щиро, наче в останню мить сво╓ю смертю вона в╕дкрила йому щось таке, що лиша% лося для нього десятки л╕т нерозгаданою та╓мницею.


Петро Власович почувався як людина, що винесла на високу гору тяжкий вантаж ╕ нарешт╕ скинула його з╕ сп╕тн╕лих плечей. Йому здавалося, що тепер повин% но було статися щось особливо значне, якось ╕накше повинн╕ подивитися на нього вс╕, що з╕бралися за ци% ми довгими столами, густо заставленими стравами, його слова зустр╕ти хай ╕ не оплесками, а все ж якось оц╕нити його самоприниження, таке трудне для нього ╕ бол╕сне. В╕н нав╕ть обв╕в поглядом обличчя при% сутн╕х. Але люди за столами т╕льки покивали голова% ми ╕ мовчки взялися за питво ╕ на╖дки. "Даремно ста%


рався, - нараз г╕рко подумав Петро Власович, - ╖м байдуже до тво╖х переживань, х╕ба щодня став би пе% ред ними принижуватись... А не д╕ждуться".


Не буде в╕н принижуватись перед отаким Купчи% ком, що розчервон╕вся он як, наливаючи соб╕ вже тре% тю чарку, н╕ перед Гущаком, що ходить на вс╕ похоро% ни в околиц╕, аби дали п╕дхмелитися, н╕ перед Кушн╕ренком, що нав╕ть ╖сти не навчився як культур% на людина, виделку трима╓, наче патичку, а губами плямка╓, набиваючи рот, мов три дн╕ не ╖в...


В╕н тепер був остаточно певен, що душ╕ людськ╕ чо% мусь покривило, як сир╕ дошки в раптову спеку, ви% гнуло та покоробило, а люд здр╕бн╕в, змиршав╕в та пе% рев╕вся, мутац╕я загадкова якась в╕дбулася, ╕ цього ду% шевного переконання в ньому вже н╕хто ╕ н╕коли не по% хитне.


1988 р.


ÁÀÌÁÎÐ


В╕н обережно згр╕б у приг╕рщ два с╕р╕, м"як╕ клуб% ки, що тривожно вовтузилися ╕ безпорадно тицялися сл╕пими ще мордочками в долон╕, в його заношену ку% файку: вовченятам, мабуть, хот╕лося ╖сти, в╕дчуття го% лоду не давало ╖м спокою з перших хвилин появи на б╕лому св╕т╕, змушувало уже дбати про харч, в╕чний той клоп╕т, що гнатиме ╖х в╕дтепер кр╕зь ус╕ незлагоди вов% чо╖ дол╕; зв╕рята тоненько скавул╕ли, марне шукаючи теплого материнського живота. "Ото пощастило", - вт╕шався подумки л╕сник, при╓мно мружачись: не% спок╕йн╕ клубки лоскотали долон╕. Йому давно уже за% гадував л╕сничий вп╕ймати дв╕йко вовченят на зимову виставку в л╕сгоспзаг, та все якось не випадало. Л╕сник хот╕в було забрати з л╕гва ще й трет╓ вовченя, але воно встигло заповзти за бороду покрученого кор╕ння.


- Живи, якщо ти таке... незаплановане, - бурк% нув урешт╕.


Л╕сником Петро працював здавна, в╕дколи скинув арм╕йську г╕мнастерку, ╕, зв╕сно, м╕г би д╕статися до вовченяти, але спок╕йно, без жалю дивився, як запов% за╓ за п╕д╕рване кор╕нняччя поважна прем╕я за вовчу душу. В╕н не пол╕нувався б вигребти його з тор╕шнього пр╕лого листя, яке пахло горобиною ╕ забутою вже ос╕нню, просто йому не загадували третього, а зайвого з л╕су, вважав в╕н, людина не повинна брати н╕чого. До браконь╓р╕в Петро був лихий, не одному потрощив рушницю об стовбур, ж╕нка нав╕ть застер╕гала, що ко% лись таки знайдуть його, уже холодного, десь у кор% чах. В╕н не вважав себе великим законником, просто бридився плем"ям цим зависним, шк╕дливим: не встрелить зайця, то все одно пальне по сойц╕ чи дят% лов╕, хоч вони йому потр╕бн╕, як тому самому ж дят% лов╕ окуляри.


15


У гурт╕ Петро не в╕вся в╕длюдьком, але все ж ува% жався мовчазним, односл╕вним: так або н╕, чого без д╕ла язиком молотити. ╢дину, чию терп╕в в╕н балачку, то дитячу, бо для дитини вона така ж природна, як ще% бет для птаха.


Розказувала ж╕нка: вчора менша, Оленка, крутила% ся%крутилася по хат╕, чекала%чекала тата з його л╕со% вими гостинцями - в╕н завжди то гор╕х╕в приносив, то жменю суниць, а п╕зньо╖ осен╕ - журавлини, круп% но╖, як вишня, злегка п╕дмерзло╖ ╕ тому солодкувато% терпко╖, - а врешт╕ почала допитуватися:


- Ма", а де тато дос╕?


Ж╕нка мила д╕йницю, ╖й ще треба було попорати те% ля, що вродилося таке см╕шне: усе чорне, як вуглина, а н╕жки до кол╕н б╕л╕, мов узулося в чоб╕тки, ╕ вона, аби в╕дчепитися, в╕дказала:


- Заладила: тато й тато! Тв╕й тато знайшов соб╕ ╕ншу маму, де ж би так барився...


Оленку те насторожило, ╕ вона, щось сво╓ пом╕зку% вавши, почала смикати маму за сп╕дницю:


- А як знайшов?


- Отак ╕ знайшов. Ожениться на ╕нш╕й.


- А вес╕лля буде? - зблиснули вогники в очах у мало╖.


- Мабуть, буде... - невпевнено знизала плечима мати.


- Ура%а! - гукнула Оленка ╕ застрибала навколо матер╕. - П╕демо на вес╕лля! Мам, ╕ ти п╕деш? Ой, хо% ди, я скажу татков╕, в╕н ╕ тебе покличе.


До села в╕д звалено╖ ялини, де Петро знайшов л╕гво, було, мабуть, к╕лометр╕в ╕з ш╕сть, ╕ в╕н, поправивши листя п╕д виворотом, налаштувався в дорогу. Вовче% нят л╕сник узяв п╕д полу куфайки, вони ще трохи по% вовтузились ╕ затихли, пок╕рн╕ дол╕, з╕гр╕т╕ теплом людського т╕ла, що хоч ╕ не було таким знайомим, як схудл╕, запал╕ материн╕ боки, як╕ пахли в╕трами й


молоком, але все ж то було тепло, вовченята вчували його кр╕зь коротку ще с╕ру шерсть ╕ дов╕рливо тулили% ся до людини.


Петро йшов негустим, незвично просторим напро% весн╕ осичняком, що неквапно зб╕гав у долину, кр╕зь оголене г╕лля спадала й розт╕калася незаймана синь весняного неба. Л╕с о ц╕й пор╕ був навдивовижу чутли% вий - нав╕ть тр╕снута п╕д ногою г╕лка в╕дгукувалася лунко удалин╕, ╕ йому добре було чи то в╕д ц╕╓╖ син╕, в╕д св╕тлол╕сся, чи в╕д нехитро╖ удач╕ з вовченятами, а мо% же, просто в╕д гострого запаху с╕рих осикових бру% ньок, в яких прича╖лися крих╕тн╕ липк╕ листочки, не% стримн╕ у прагненн╕ до життя, що т╕льки чекали сво╓╖ пори, щоб за одну теплу, по%справжньому теплу, вес% няну н╕ч урочисто випурхнути в св╕т.


Петро йшов неквапно, ступаючи м"яко ╕ майже не% чутно, ╕ думав, як ц╕ дв╕ крих╕тн╕ грудочки життя, без% порадн╕ й мерзлякуват╕, дво╓ звичайних цуценят, як вони не схож╕ на гр╕зних зв╕р╕в з дужими, налитими силою хижими щелепами. А ще в╕н думав, де ж йому прилаштувати неспод╕ваний набуток: ж╕нку уже дру% гу весну мучить радикул╕т, вона й так ледве д╕тям да╓ раду, та ще корова з телям, та порося, а сам в╕н у хат╕ г╕сть нечастий, домашн╕м постояльцем дражнять... Хай би перел╕тували, думав в╕н, за р╕чкою на л╕совому кордон╕ в Гриця - як%не%як, приятел╕ вони давн╕, та ще й куми, у с╕льрад╕ Гриць за почесного батька в Оленки записаний. Хай ╕ в╕н постражда╓ за громаду, п╕д одним л╕сгоспзагом ходять.


А другого дня Петро запр╕г Орлика, сивого в яблу% ках жеребця, ╕ вибо╖стою весняною дорогою, весело розбризкуючи калюж╕, подався на кордон.


Гриць довго роздивлявся вовченят, скоса ╕ не% дов╕рливо мружачись, мов приц╕нявся до них, як на ринку, коли за товар запросили не в м╕ру, полоскотав ╖х за вухами, а врешт╕ мирно згодився:


- Хай живуть, не пере╖дять... У мене й кл╕тки п╕дходящ╕ ╓, з%п╕д нутр╕й.


В╕н любив возитися з усякою дикою й домашньою зв╕риною, годував бичк╕в - бички бродили око% лишн╕м л╕сом на кордон╕ ╕ вл╕тку, ╕ взимку, вителень% куючи пов╕шеними на ши╖ дзв╕ночками; в загорож╕ у нього другий р╕к вистрибувала косуля, а б╕лка не знайшла соб╕ кращого м╕сця, як влаштуватися п╕д прич╕лком. П╕дживившись ╕ настрибавшись по дере% вах, б╕лка невдоволено попирхувала, коли до хати гос% подаря п╕дходили незнайом╕ люди.


За клопотами зб╕гав час. Весною Петро як запр╕гся, то перев╕в дух, аж коли розв"язав руки з л╕сопосадка% ми, згодом його запроторили на курси, ╕ пригода з вов% ченятами призабулася. За л╕то раз╕в зо два зустр╕чався з Грицем, питався про л╕сових бранц╕в, та й год╕. А як повернувся з курс╕в, захвор╕ла меншенька. Звечора ще торохт╕ла, вистрибувала по хат╕ - в╕н прив╕з ╖й см╕шний гостинець, справжн╕с╕ньку тоб╕ зал╕зницю, ╕ мала катала на н╕й ус╕ сво╖ ляльки. Плюшевий ведме% дик з одним вухом - друге в╕дкусила, як була ще мен% шою - при цьому д╕л╕ служив кондуктором, а за╓ць, як ╕ водиться, все хот╕в про╖хати "зайцем".


Вранц╕ в д╕вчинки здобрадива перекосило ротика ╕ перестало заплющуватися око, мов вона перекривляла когось та так ╕ застигла з жаскою гримасою. Петро глянув - ╕ йому як хто жару в душу сипнув. В╕н з╕брався уже в л╕карню ╕ п╕шов запрягати Орлика, що за м╕сяць знудився за господарем ╕ тихенько п╕дг╕г╕ку% вав у хл╕в╕, ледь зачувши господар╕в голос. А ж╕нка виб╕гла на пор╕г ╕ проказала:


- Зачекай лишень, мо", ╕ без л╕кар╕в минеться.


Петро глянув на дружину, що витирала руки об фартушок, зн╕чено опустивши оч╕, наче у чомусь зави% нила.


- Нам би знаючу людину... - вела дал╕ ж╕нка. - Я дос╕ тоб╕ не казала н╕чого, бо на см╕шки братимеш. Хтось давно нам капост╕ робить, всяке стерво ╕ кост╕ у дв╕р п╕дкида╓. Бамбор якийсь...


- Начебто ми з тобою одну школу к╕нчали? - обе% режно поспитав, глипнувши на ж╕нку, Петро. - В╕дколи це ти в дурниц╕ пов╕рила?


Увечер╕ Петро сид╕в край Оленчиного л╕жка ╕ стиха, мов та╓мницю, розказував, як сьогодн╕ на л╕сос╕ц╕, по% ки в╕н обм╕ряв зр╕зан╕ дерева, у його сумц╕ б╕лка роби% ла рев╕з╕ю. Руда злод╕йка тихцем забрала сало, ╕ в╕н ще довго зачудовано крутив сумку в руках, шукаючи й не знаходячи д╕рки, аж поки високо над головою не по% чув ╖╖ цокот╕ння: виглядаючи з%за смолистого стовбу% ра, вона аж тряслася в╕д см╕ху на г╕лц╕.


- Добрий веч╕р! - через пор╕г, переставивши спо% чатку одну ногу, товсту, як тумба, пот╕м другу, пов╕ль% но перелазив недалекий сус╕д, старий Пшотка.


- Добрий... - неохоче в╕дказав Петро, холодно ковзнувши поглядом по огрядн╕й, тлуст╕й, як в опа% систо╖ ж╕нки, постав╕ гостя. Обвисл╕ товст╕ щоки його спадали салистою ши╓ю ╕ п╕дбор╕ддям, якось, здавало% ся Петров╕, гидливо розт╕калися р╕дким т╕стом, ╕ в╕н аж розсердився на себе: ну чого бридитися старою лю% диною, та ще й за те, в чому вона сама не винна. Д╕д Пшотка знаний був колись на кутку сво╖м знахарсь% ким ремеслом, непом╕тно призабутим, х╕ба т╕льки ли% шалися ще згадки в с╕льських побрехеньках ╕ небили% цях.


Ж╕нка стала розводитися перед гостем про напаст╕, як╕ чинить нев╕дома ворожба, ╕ Петро, аби при чужих людях не зн╕мати рейваху (не виженеш же старого чо% лов╕ка з хати), вийшов в╕дразу у другу к╕мнату. В╕н чув тепер т╕льки бурмот╕ння д╕да та ще як дзеленька% ла ложка у склянц╕ - щось нею колотили. Петро намагався не слухати, та його несамох╕ть забирала


ц╕кав╕сть, що ж нашолота╓ старий пройда. "Помага╓ш ти, вода явлена, очища╓ш ти, вода живлюща, ╕ луки, ╕ береги, ╕ середину... Очища╓ш ти, вода явлена, наро% дженого в╕д прозору: надуманого, погаданого, встр╕чного, водяного, в╕тряного, парубоцького, д╕% воцького... Под╕те, уроки, на сороки, на луки, на оче% рета, на болота, на моря..."


- За день%два як рукою зн╕ме, - сказав на% прик╕нц╕ старий, коли ж╕нка зашелест╕ла газетами, лаштуючи йому гостинця.


- Зняло, - сказав уранц╕ Петро, глянувши на ма% лу з перекошеним так само личком, тод╕ на ж╕нку, й одвернувся: - Три к╕лограми сала зняло ╕ п╕вл╕тру...


Ж╕нка спочатку ображено гикнула, а тод╕ заголоси% ла, що йому, ╕роду нещасному, шкода заради дитини шматок смердючого прог╕рклого сала ╕ що ж не вона т╕ кост╕ соб╕ п╕д пор╕г носила. Петро, не слухаючи, вдяг% нув дитину ╕ пов╕з у район. Тижн╕в за три малу виписа% ли здоровою. А щоб в╕дбити в ж╕нки в╕ру у шептання, на н╕ч к╕лька раз╕в на подв╕р"╖ поставив петл╕. При% блудних собак, що приносили кост╕, в╕н, щоправда, не вп╕ймав, але одного разу, видно, в петлю якась попала% ся: б╕ля роз╕рваного дроту лишився жмуток с╕ро╖, гру% бо╖, як у в╕вчарки чи вовка, шерст╕. "Вовк не вовк, - похитав головою, роздивляючись, - а в╕д якогось не% хлюя порядний цуцик драпонув".


В╕н показав той жмут шерст╕ ж╕нц╕, ╕ вона, присо% ромлена, про бамбор╕в б╕льше не за╖калася, а в╕н, як справжн╕й переможець, великодушно не став нагаду% вати ╖й про це.


Вертаючись якось поноч╕ з розсадника, Петро пом╕тив, як пом╕ж кущами л╕щинника зблиснув зе% ленкуватий вогник. "Св╕тлячок", - спочатку промай% нула байдужа думка. Л╕сом в╕н не боявся ходити за будь%яко╖ пори, тим б╕льше тако╖ тепло╖ л╕тньо╖ ноч╕. З видолин наповзала н╕чна бадьориста прохолода, лег%


шим ставало наморене за день т╕ло, весел╕ше, наче мо% лод╕ючи, ступали утоптаною стежкою ноги. Незаба% ром з кущ╕в знову блиснули зелен╕ вогники, вони за% гор╕лися ╕ згасли, мов прича╖лися: у попутники йому набивався якийсь зв╕р. Лис - лякливий, не то╖ вдач╕, щоб зат╕вати гру з людиною, ╕ думка про вовка не% при╓мно кольнула у спину холодними, як крига, гол% ками. Петро, як ╕ часто, був без рушниц╕ - зайвий т╕льки вантаж у його тривалих мандр╕вках л╕сом, а з браконь╓ром, нав╕ть зл╕сним, небезпечним, Петро звик мати д╕ло без збро╖. Пара зелених вогник╕в то з"являлася, то зникала, немов дражнилася, ╕ в╕н по% легшено перев╕в подих, лише коли вийшов з л╕су на поле, що запаморочливо пахло кв╕тучим люпином.


А вранц╕ до нього зайшов сус╕д, вайлуватий ╕ непово% роткий Ваврищук╕в Степан, що пас громадську череду. Чолов╕к в╕н добродушний, ╕ до нього прихильно ста% вилися на кутку вс╕, окр╕м тих, чи╖ городи край виго%


ну - вони в╕чно були п╕дпасен╕.


- Плати мен╕ за бичка, - зам╕сть в╕тання сказав Степан ще з порога таким тоном, н╕би вони давно уже про все домовились ╕ тепер залишалося т╕льки пораху% вати грош╕.


- Якого в д╕дька бичка? - в╕д здивування в Петра аж заворушилися вуха.


- Та от, розум╕╓ш, минуло╖ ноч╕ тво╖ вовки мого бичка роздерли. А з мене ще й грош╕ вирахують.


- Правильно зроблять. Хочеш спати на робот╕ ╕ плат% ню брати? - засм╕явся Петро. "Таки справд╕ не казна% що привид╕лося вчора в л╕с╕", - подумалося йому.


- Н╕, то з тебе треба вирахувати, - сердився су% с╕д. - Бички по мо╖й л╕н╕╖, вовки - по тво╖й. Тоб╕ й в╕дпустку б╕льшу дають за те, що л╕совим пов╕трям ди% ха╓ш...


Погомон╕вши ╕ посп╕вчувавши невезучому сус╕дов╕, Петро запряг коня ╕ по╖хав на д╕лянку. Орлик, вгина%


ючи голову, мов т╕шачись сво╓ю молод╕стю ╕ силою, тягнув прудко, т╕льки п╕сок сичав за колесами. "Раз уже до того д╕ло д╕йшло, - думав Петро, - доведеть% ся з╕брати мисливц╕в ╕ в╕дстр╕ляти с╕романц╕в".


Наступного досв╕тку, виганяючи щойно подо╓них, ще млявих ╕з ноч╕ кор╕в, ж╕нки вже обм╕нювалися св╕жою новиною: у Ваврищука знову пропав бичок. Щоправда, цього разу з╕ скаргою Степан не приходив. Як це трапилося, Петро почув в╕д д╕вчат, як╕ на роз% саднику прополювали.


П╕сля пропаж╕ бичка Степан п╕шов на н╕чне сторо% жування ╕з старою, тр╕снутою на приклад╕ ╕ перев"яза% ною м╕дним дротом рушницею. Звечора в╕н пильно вдивлявся в синювату тем╕нь, боячись про╜авити зло% го напасника, але з пасовиська чулося лише мирне ре% мигання тварин, та зр╕дка тихо подзвякували ланцю% ги, якими припинали бичк╕в. Зор╕ поховалися, було тепло й сиро, с╕нокоси, що починалися в╕дразу за пасо% виськом, так пахли прив"яленими травами, що аж лоскотало в нос╕. "Припарю╓. Мабуть, на дощ", - по% думав Степан, зручн╕ше вмощуючись п╕д копичкою ситняку, вкошеного кимось з краю вигону. З видо% линк╕в вит╕кали тумани ╕ пов╕льною б╕лою пов╕нню розливалися пасовищем. Степан потихеньку покльо% вував носом, п╕д досв╕ток ╕ зовс╕м заснув, але все%таки почув, як до нього хтось п╕дкрада╓ться. "Вовк", - промайнуло лихе, ╕ в╕н з широко розплющеними в╕д жаху очима пальнув з рушниц╕ навмання, нав╕ть не встигши схопитись на ноги.


"Вовк", здивовано мекнувши ╕ забряжчавши лан% цюгом, глухо гепнувся додолу, а коли згодом, отямив% шись, Степан зважився п╕д╕йти ближче, то побачив свого ж чорно%рябого р╕чняка, що так необачно з╕рвав% ся з прив"яз╕.


См╕шки ╕ пересм╕шки з Ваврищука прожили ще к╕лька дн╕в, а там ╕ затихли. ╤ т╕льки вже на початку зи% ми у Петра трапилася нагода згадати л╕тн╕й випадок.


Звечора взявся морозець, тихий, але шпаркий, ╕ ка% люж╕ п╕д ногами д╕тлашн╕, що вертала з╕ школи, за% дзвен╕ли тоненькими скалками першо╖ криги, збу% джуючи й звеселяючи давно оч╕куваною зимовою вт╕хою. Вноч╕ на оголен╕ г╕лки дерев, на жмутки шаруд% кого, причерств╕лого листя випав сн╕г, м"який ╕ тенд╕тний, мов зима сво╖м приходом не хот╕ла н╕кого розбудити та потривожити. Досв╕тком, ледь виглянув% ши ╕з веранди, Петро аж примружився в╕д неспод╕вано% го сяйва сн╕г╕в, яких не встигли ще зачовгати люди, роз% писати лапками птахи. Петро вийшов укинути по на% руччю с╕на Орликов╕ й коров╕. В╕н ╕шов по св╕жому сн╕гу обережно, скрадаючись, шукаючи ╕ не в╕дразу знаходя% чи, де б поставити ногу на ц╕й незайман╕й б╕лин╕, ╕ вже на п╕вдороз╕ до хл╕ва нараз пом╕тив незвичн╕ у сел╕ сл╕ди: чотири вм"ятини в╕д подушечок пальц╕в, схож╕ на со% бач╕, але крупн╕ш╕ ╕ видовжен╕ш╕. "Вовч╕", - похолонув в╕н ╕ мимовол╕ кинув оком на хл╕в. Але лапат╕ сл╕ди вели не до хл╕ва, а завертали до хати. Петро, бокуючи, п╕шов понад сл╕дом, силкуючись здогадатися, що ж привело н╕чного гостя до його об╕йстя, в село. Вовки не заходили уже к╕лька десятил╕ть.


Сл╕ди, ч╕тк╕ й виразн╕, завертали за р╕г будинку, б╕ля ком╕рчини зв╕р постояв, потупцював ╕ риссю, бо задн╕ ноги точно попадали сл╕д у сл╕д передн╕м, подав% ся через сад ╕ картоплище до л╕су. Петро уважно роз% зирнувся ╕ т╕льки тод╕ пом╕тив п╕д ком╕рчиною щось червонувате - на закривавленому сн╕гу лежав шмат козячо╖ лапи.


Петро, спантеличено зсунувши шапку на лоба, дов% го стояв над неспод╕ваною знах╕дкою, прикидав ╕ сяк ╕ так, аж поки прийшла в голову проста ╕ ясна в╕дгадка: знайшовши весною вовченят, в╕н прин╕с ╖х не в хату, аби не дражнити д╕тлашню, - мало яка пошесть може водитися серед дикого зв╕ра, - а сховав у ком╕рчину. Вовчиця, мабуть, першо╖ ж ноч╕ прийшла його сл╕дом ╕ весь цей час, гнана тугою непереборного материнсь%


кого ╕нстинкту, приносила сюди якусь поживу, не зна% ючи, що ╖╖ вовченят наступного дня перевезли на л╕со% вий кордон, ╕ ще довго лякала Петрову ж╕нку вигадка% ми злих ворожбит╕в.


Наприк╕нц╕ тижня Петра викликали в л╕сгоспзаг. День видався н╕кудишн╕й: за л╕совивезення заробив прочухана - сльозлива цьогор╕чна ос╕нь розродилася потопом, ╕ техн╕ка рвала соб╕ кишки к╕льканадцять раз╕в на добу, на додачу зап╕знився на останн╕й авто% бус ╕ тепер мусив л╕сом тел╕патися до села. В╕н ╕шов об% садженою ялинами греблею, сердито повискував п╕д п╕дошвами мерзлий сн╕г, ╕ в╕н думав, що хр╕н ╕з ним, з тим начальством, хай соб╕ ла╓, а ялини он ростуть - в╕н посадив ╖х ще за першого року свого л╕сникування.


"Життя, - думав в╕н, - м╕сяц╕ ╕ дн╕ треба вкладати в якесь путн╓ д╕ло, щоб воно росло ╕ пот╕шало людську душу, як ц╕ ялини, що он шугонули в морозяне, дзв╕нке, аж страшно, щоб не покололось, високе н╕чне небо". Десь в╕н читав, що в молодост╕ ми щедро обда% рован╕ життям ╕ охоче розда╓мо сво╖ скарби, але коли п╕д стар╕сть йдемо збирати борги - н╕хто не в╕дда╓.


"А л╕сов╕ позичати можна, - всм╕хнувся до себе, - за ним не за╕ржав╕╓".


Зелен╕ вогники раптово засв╕тилися справа в гуща% вин╕. "Цього т╕льки сьогодн╕ бракувало", - невдово% лено подумав Петро. В╕н вир╕шив не подавати знаку, а якось в╕дбити в зв╕ра охоту дражнитися. В╕н ╕ дал╕ йшов навмисне впевнено, твердо наступаючи на п"яти, ╕ сн╕г п╕д каблуками повискував ще голосн╕ше.


Вогники ще довго пливли гущавиною об╕ч ялиново╖ але╖, час од часу спалахували ╕ нарешт╕ згасли. "Ма% буть, я узяв ╖х змором", - подумав Петро. Вовки р╕дко зважуються першими напасти на людину, в╕н ╖х звичай вивчив давно. Не раз у тривалих мандрах йому спадало на думку, що вовки могли бути давн╕ми супут% никами ще древн╕х людей: ╕дучи вовчими сл╕дами, лю% дина спод╕валася швидше в╕дшукати здобич, яку сама


не в сил╕ була виявити, почути чи побачити, - вовк же уловлю╓ запах нав╕ть за п╕втора к╕лометра. Вовча зграя й соб╕ бралася вивчати повед╕нку людей, довги% ми зимовими ночами кружляла в непроглядн╕й п╕тьм╕ навколо мерехтливого багаття, жад╕бно втягуючи во% логими н╕здрями лоск╕тливий запах смаженого м"яса. Вовки звикли, що на тому м╕сц╕, де людина вполювала оленя, лишаються як╕сь недо╖дки, ╕ зграя подовгу йшла витоптаними перв╕сною людиною стежками.


Петро ще раз зиркнув у гущавину, яка в╕д розлитого м╕сячного сяйва здавалася ще густ╕шою й ворож╕шою, ╕ полегшено перев╕в дух. Але коли глянув уперед, вздовж вузько╖ прос╕ки, то мимовол╕ спинився: п╕днявши голо% ву, наче внюхуючись у морозяне, ╕скристе в╕д сн╕гово╖ потерухи пов╕тря, вовк сид╕в крок╕в за п"ятдесят, прямо у машинн╕й кол╕╖, що ледве видн╕лася на сн╕гу. Колись Петров╕ доводилося стр╕чатися ╕з вовком злобним, з вишк╕реними зубами ╕ загрозливо п╕днятим важким хвостом, з настовбурченою на загривку шерстю; такий зв╕р ладен був кинутися в першу%л╕пшу хвилю, рвати ╕ шматувати все м╕цними к╕гтями ╕ зубами. Бачив ╕ вов% ка, що огризався роззявленою хижою пащею. Доводи% лося бачити вовка ╕ нажаханого, з принизливо притис% неними вухами ╕ хвостом.


Зв╕р, що сид╕в на дороз╕, дивився на Петра радше за% питально ╕ вич╕кувально, мовби хот╕в ╕ не м╕г щось сказати. Т╕кати, зв╕сно, було б безглуздо, л╕зти на де% рево - теж, н╕ч ц╕╓╖ пори на дерев╕ не пересидиш, ╕ Петро нам╕рився йти просто дорогою, спод╕ваючись, що його погляду зв╕р не витрима╓ ╕ збочить. Але враз з%п╕д ялин виплигнув на дорогу ще один вовк, трохи менший, очевидячки, з молодого виводка, проте вже зм╕цн╕лий, плигнув знехотя, плавно вигинаючи спи% ну, мовби не чуючи ус╕╓╖ сво╓╖ нагуляно╖ на прив╕лл╕ зр╕ло╖ сили.


"Ба, - зв╕в брови Петро, ╕ здогад нагнав йому холо% ду в спину. - А чи не цього л╕сового п╕рата вигр╕бав я


весною з пр╕лого листя, з%п╕д вивороту, ╕ таки не вигр╕б на свою голову?"


В╕н обережно звернув з прос╕ки в гущавину ╕ проди% рався л╕совим п╕дростком, пильнуючи за обома непро% ханими попутниками ╕ надивляючись, про всяк випа% док, поблизу товсте дерево. Вовчиця, ображено крут% нувши головою ╕ м"яко ступаючи пухким сн╕гом, рушила сл╕дом, а за нею слухняно п╕шов ╕ молодий вовк. П╕д╕бравши сукувату замашну г╕лляку, Петро ╕шов, глибоко провалюючись у сн╕г на невидимих ямах, кр╕зь поросль густо╖ крушини, що рвала на ньо% му одяг ╕ боляче дряпала обличчя. А коли вибрався на вузьку стежку, що вилася пом╕ж корчами, обидва вов% ки вже спок╕йно сид╕ли попереду.


Петро знову п╕рнув у гущавину ╕, важко дихаючи та пересмикуючи плечима п╕д мокрою в╕д поту сороч% кою, побр╕в сн╕гом. Цього разу вовчиця не в╕дразу ру% шила за ним, довго й док╕рливо дивилася всл╕д сво╖ми жовтими, злегка розкосими очима, а тод╕, завмерши на м╕сц╕, завила.


Завивання, неспод╕вано тонке для старо╖ широко% грудо╖ вовчиц╕, зд╕ймалося над син╕ми в╕д м╕сячного сяйва сн╕гами, над н╕чним л╕сом, жахаючи принишк% лого десь п╕д кущем зайця чи полохливу косулю; якась древня, щемка материнська туга чулася в цьому витт╕, стискаючи груди ╕ холодячи серце. Молодий вовк за якусь хвилю, н╕би виждавши мить, теж зняв у небо довгасту морду ╕ несм╕ливо став п╕двивати. Неяс% ний здогад ворухнувся у Петра в голов╕. "Чорт ╕з вами, не мучте мене ╕ себе, - з╕ зл╕стю подумав в╕н, мало не перечепившись через г╕лляку, що ледве видн╕лася ╕з глибокого сн╕гу, - в╕ддам я двох ваших, т╕льки в╕дчеп╕ться, дайте спок╕й душ╕". ╤ хоч як не хот╕ло% ся - до с╕льських пол╕в уже рукою подати, - в╕н кру% то завернув праворуч, до л╕сового кордону.


Вовки ще два рази переб╕гали йому дорогу, в╕н знову обходив ╖х корчаками, ╕ години за дв╕, весь мокрий


╕ знесилений, постукав у в╕кно Грицьково╖ л╕снич╕% вки.


- Ти зв╕дки звалився? - постав на пороз╕ в нижн╕й б╕лизн╕ Гриць ╕ сонно почухав волохат╕ груди.


- Вовки, брате, пригнали... - засапано проказав Петро, зн╕маючи шапку з мокро╖ в╕д поту, змилено╖ го% лови. - Мабуть, з того виводка, що весною прин╕с тоб╕ двох. Я навмисне сюди завернув, аби в╕дчепилися, мо% же, знайдуть тут сво╖х.


- Не п╕шов би ти, куме, в монахи, - визв╕рився Гриць, з якого ураз з╕йшов сон. - Тепер вони мен╕ в╕ддячать за тебе, я ж бичк╕в ╕ взимку випускаю. Та за% ходь уже... - буркнув, за рукав тягнучи через пор╕г зн╕ченого Петра. - Якщо в╕дправити тебе зараз додо% му, то вдосв╕та х╕ба п╕дметки знайдуться.


За п╕зньою вечерею вони, балакаючи уп╕вголоса, щоб не розбудити ж╕нку з д╕тьми, згадували р╕зн╕ бу% вальц╕ за довг╕ роки л╕сникування, ╕ господар усе не м╕г заспоко╖тися.


- Ох, ╕ удружив!.. - крутив головою Гриць. - А я, дурень, узяв тих вовченят - он вишелест╕ли як╕, худо% ба боязко помеку╓, як п╕дходить до кл╕ток. Таж поруй% нуй буслове гн╕здо, ╕ бусол принесе головешку на хату, а то ж хижак...


Врешт╕ за вечерею умовилися в найближчу нед╕лю з╕брати ╓гер╕в та мисливц╕в ╕ обкласти с╕романц╕в.


Напередодн╕ Петро впряг Орлика в сани ╕ примчався на кордон. Гриць зустр╕в його уже приязн╕ше, приятел╕ добряче пооб╕дали, не забувши наперед пом"янути вовч╕ душ╕. Бичкам на кордон╕ вовчиця шкоди не завдавала, хоча ранками б╕ля кл╕ток з л╕совими бранцями було густо втоптано вовчими сл╕дами, а одного разу Гриць знайшов розтерзаного зайця п╕д самою кл╕ткою. Навче% ний недавньою пригодою, Петро уже не чекав сут╕н% к╕в, а рушив додому ще завидна.


Орлик б╕г бадьоро, ╕ Петро, уткнувшись у ком╕р ко% жуха, др╕мав на м"якому с╕н╕, яке пахло червневими лу%


ками ╕ л╕тн╕м сонцем. Повискували полоззя, за саньми сн╕г розл╕тався в╕ялом, коли сани заточувались, ╕ його хилило в сон. На перехрест╕, вже др╕маючи, в╕н вир╕шив не об"╖жджати через м╕ст, а пустив коня нав% простець, як ╖здив щозими, коли замерзала р╕ка.


У легк╕ хвил╕ сну в╕н поринув раптово. З╕гр╕тий теп% лом кожуха, Петро не знав, ск╕льки проспав, заколиху% ваний м"яким шелестом сн╕гу п╕д полозками, т╕льки прокинувся так само раптово - сани шарпонуло, ╕ в╕н мало не вивалився в р╕вчак. Петро неохоче розплющив оч╕: л╕с зак╕нчувався, ╕ сани вил╕тали на виг╕н до р╕ки, Орлик ╕шов ускач, шалено в╕дкидаючи сн╕г копитами; здавалося, якась дика ╕ зла сила вселилася в коня ╕ те% пер безоглядно несла з л╕су. В╕жки, коли в╕н спав, зсу% нулися з саней ╕ об╕рвалися, б╕ля вудил тел╕палися т╕ль% ки куц╕ обривки. Петро оглянувся.


Дорогою за ним величезними стрибками гнало два вовки. "Т╕ сам╕", - подумав в╕н ╕ мимовол╕ зашаруд╕в с╕ном, шукаючи ╕ не знаходячи рушницю, а коли зга% дав, що поставив ╖╖ у Грицьков╕й хат╕, у кутку б╕ля ро% гач╕в ╕ забув забрати, враз протверез╕в.


Першою йшла вовчиця. Трохи збоку, легко, мов гра% ючись, витягнувши довгий хв╕ст за в╕тром, б╕г молодий вовк. "Я, може, в╕д╕б"юся, - подумав Петро, ще раз роззираючись, - аби не напали сперш на коня".


До р╕чки лишалося з п╕всотн╕ метр╕в. ╤ тут в╕н в╕дчув, як спиною проб╕гли, лоскочучи, холодн╕ крап% лини поту - посеред р╕ки, звиваючись, видн╕лася не% широка смуга. "Труби, Грицю, в рукавицю, - злости% во подумав соб╕, - попрошкував, то й купайся тепер в проталин╕ з учорашньо╖ в╕длиги, тоб╕ н╕як не минути купел╕ - чи й дал╕ др╕мав би, загорнувшись в кожух, а к╕нь проламався б на тонкольодц╕, чи тепер на повно% му скаку влетиш у чорну вирву, п╕д л╕д; н╕де не д╕неш% ся, влетиш, бо не завернути одур╕лого з жаху коня ╕ не вистрибнути ж безоружному в лапи двох хижак╕в". Петро якось обм"як ╕ байдуже скидав кожуха, чекаю%


чи мит╕, коли затр╕щить л╕д ╕ з усього маху к╕нь прова% литься у чорну воду.


Нараз вовчиця стр╕мко взяла л╕воруч ╕ майже пор╕внялася з саньми, Орлик, косячи безумним, нали% тим кров"ю оком, мимовол╕ забирав прав╕ше: вовчиця, низько стелячись, наддала ╕ще, ╕ знову к╕нь мусив бо% кувати; витягнувшись, вовчиця с╕рою стр╕лою ╕шла понад самою землею, вихором закручуючи навколо се% бе сухий сн╕г, в╕дс╕каючи коня в╕д чорно╖ вирви, в ос% танню мить даруючи такий негаданий уже порятунок. ╤ лише коли Орлик помчав уздовж р╕ки ╕ хвилин за де% сять лунко прогрим╕в дерев"яним настилом мосту, Петро оглянувся знову. Н╕ вовчиц╕, н╕ молодого вовка не було видно - здавалося, все, що в╕н пережив, при% марилося йому на хм╕льну голову, ╕ в╕н ладен був пов╕рити у це, якби не обривки в╕жок, що розв╕валися на в╕тр╕ ╕ били коня по змилених боках.


А наступного раннього ранку його розбудив гом╕н на подв╕р"╖ - дядьки збиралися на облаву. Прийшли вони завчасно, бо до л╕сового кордону дорога не близька. На% кинувши поверх майки кожуха ╕ вступивши на босу но% гу в кирзаки, Петро почовгав до людей. Чолов╕к п"ять тупцювали п╕д верандою ╕ смалили цигарки.


- А ми думали, що ти на зимову сплячку зал╕г, - ущипнув Ваврищук╕в Степан, який прител╕пав з тр╕снутою, перев"язаною дротом рушницею першим, збираючись помститися вовкам за л╕тню кривду.


- Хлопц╕, того%во, - прокашлював Петро, в╕таю% чись з кожним за руку. - Полювання в╕дклада╓ться.


Нараз ус╕ примовкли, ╕ т╕льки Льоня%завгар, невисо% кий ╕ жвавий, як б╕лка, завзятий мисливець, спересер% дя чвиркнув кр╕зь зуби.


- Де Крим, де Рим, а де попова груша... Ти ж сам, ков╕нька тво╖й матер╕, на сьогодн╕ замовляв.


- Не слухайте його, хлопц╕, - зр╕с ╕ соб╕ як на др╕жджах Степан. - В╕н ще не прочумався в╕д учо% рашньо╖ гостини в кума.


"А дудки, - холод крався Петров╕ поп╕д кожух, ╕ в╕н непри╓мно щулився, в╕дчуваючи, як т╕ло його ски% па╓ пухирцями гусячо╖ шк╕ри. - Аби т╕льки ви з дво% ру, як гайну на кордон ╕ випущу тих обох. Недобре, зв╕сно, що людей збаламутив, але хай пробачать..."


Дядьки, обурен╕ тим, як нагло вислиза╓ на очах та% ка розк╕шна зимова вт╕ха, разом узялися за господаря.


- В╕н щось крутить! Мабуть, начальство при% ╖жджа╓, то ми йому заважатимемо...


- Чхав я на його начальство, сьогодн╕ законний день полювання...


- А може, йому вовк╕в шкода зробилося? - враз засумн╕вався Ваврищук╕в Степан, згадавши, як не встер╕г ул╕тку дов╕рене стадо. - Мен╕ начебто двох бичк╕в не шкода.


- Вгамуйся, Степане, - втрутився Льонько. - Чо% го на с╕рого марне клепа╓ш: один бичок його, один тв╕й - давай по%чесному.


- Степанов╕ гр╕х губу дути, в╕н полювання почав ще вл╕тку.


- А що ти за мисливець такий знатний, - Степан огризнувся до Льонька. - Подума╓ш, забив на в╕ку одного зайця й п╕втори качки...


Дядьки ще трохи постояли, позубоскалили, висма% лили по сигарет╕, не знаючи, що ж дал╕ чинити, аж по% ки Льонько закинув рушницю на плече.


- Ход╕мо, хлопц╕, до мене сн╕дати. Якщо ранок з неладу почина╓ться, то й полювання порядне не вдасться.


Порипуючи сн╕гом, дядьки подалися з двору, а Пет% ро ще довго стояв п╕д верандою, кутаючись у кожух. Поки хлопц╕ розпатякували, почало св╕тати, над л╕сом удалин╕ виткнувся окра╓ць сонця, й зблиснули сн╕гов╕ шапки сосон, зблиснули загадково й та╓мниче, як в но% вор╕чн╕й казц╕, що десь там зароджувалася в лунк╕й гу% щавин╕.


1989 р.


ÏÐÅÄÑ²ÄÀÒÅËÜ


Минуло╖ ноч╕, п╕д сам╕с╕нький досв╕ток, ╖й при% снився сон, що т╕льки роз"ятрив ╕ так уже зболену ду% шу. Начебто заходить Миколка до хати, в╕ша╓ шапку у кутку, де в╕шав щоразу, с╕да╓ край столу ╕ довго ди% виться на не╖, дивиться якось док╕рливо, а вона н╕як не може здогадатися, чим же невдоволений син.


- ╤ чого ви, мамо, того меду не ╖сте, - нарешт╕ го% ворить Миколка, хмуриться ╕ (як кумедно виходило в нього!) збира╓ пом╕ж бр╕в складки, мов хоче розсерди% тися, та Ганна одразу здогаду╓ться, що син т╕льки вда╓ сердитого.


Вона лежить ╕ мовчки дивиться на синювату в╕д досв╕тнього св╕тла стелю, боячись ворухнутися й роз% будити чолов╕ка. Хай поспить, кам╕нь на його душ╕ не легший. Вона скоса, не повертаючи голови, зиркнула на чолов╕ка, на його з╕в"яле ╕ пос╕р╕ле обличчя, що взя% лося г╕ркими зморшками, як береться тр╕щинами зем% ля у тривалу, немилосердну спеку. П╕вроку уже, як вони поховали сина ╕ зосталися вдвох у сво╖й нов╕й ╕ без того велик╕й, а тепер неймов╕рно величезн╕й, страх╕тливо спорожн╕л╕й хат╕.


╤ коли будувалися, ╕ коли заселялися, нове житло було на рад╕сть, Ганна т╕шила себе тут онук╕в д╕ждати% ся та голову прихилити на сиву стар╕сть; зараз же хата зробилася щоденною мукою, кожне слово, нав╕ть мов% лене пошепки, глухо в╕длунювалося у бездушн╕й пустц╕, ╕ в тому в╕длунн╕ ╖й не раз жаско вчувався Ми% колчин голос. Н╕, вона не боялася сина, як бояться мерця, то було б неприродно, ╕ вона стидалася б нав╕ть подумати про це, просто голос той жив у н╕й, у матер╕, ╕, вимучена болем, вона боялася самого болю.


"Ой, сину, сину, - ворушила порепаними, б╕лими губами, - та я ж до того меду й ран╕ше ласою не була,


а тепер, мабуть, ╕ зовс╕м зац╕пить". Ганна лежала й ду% мала, що може означати сон. Попораюся, думала вона, ╕ знову занесу сло╖к меду на могилу, як водиться у ╖хньому сел╕. За давн╕м тутешн╕м звича╓м, що збер╕гся чи не з язичеських ╕ще час╕в, ╕дучи на кладовище, лю% ди завжди замотували у вузлик якийсь харч, здеб╕ль% шого той, що за життя був до смаку пок╕йнику.


Ц╕лу н╕ч падав тихий сн╕г, ╕ коли Ганна, вирядивши на роботу чолов╕ка, прийшла на кладовище, то здало% ся воно неспод╕вано урочистим ╕ святковим у сво╖й не% займан╕й б╕лин╕. Пишн╕ сн╕гов╕ шапки важко лягли на верхов╕ття дерев, вгинаючи сво╓ю вагою розмашисте г╕лля сосон. Глибокий, пухкий сн╕г зал╕г ╕ пом╕ж моги% лами, де не було ще жодного сл╕ду, нав╕ть пташиного. ╤ все ж, на подив Ганни, сюди вже хтось приходив. Ла% пат╕ в╕дбитки, очевидно, чолов╕чих п╕дошов, петляли пом╕ж могильних горбик╕в, мовби хтось бродив тут без певно╖ мети ╕ потреби. Обминаючи стару, порослу зеле% ним мохом капличку ╕з зсунутою наб╕к покр╕влею, мов набакир надягнутою шапкою, що надавала каплиц╕ легковажного, несп╕вм╕рного з ╖╖ призначенням вигля% ду, Ганна мало не з╕ткнулася з якимось чолов╕ком ╕ з ляку та неспод╕ванки аж прис╕ла. Чолов╕к теж сто% роп╕в, ╕ на якусь мить в його сивих, мов вимерзлих на мороз╕, очах промайнув переляк, але т╕льки промай% нув ╕ згас. "Предс╕датель! - вп╕знала Ганна. - Чорт старий, не на кладовищ╕ кажучи. Не сидиться йому, т╕льки людей ляка╓". В сел╕ його так вс╕ ╕ звали - Предс╕датель, давно забувши справжн╓ ╕м"я, - при% кип╕ло до чолов╕ка сл╕вце: давно вже, л╕т двадцять то% му, ще як головою колгоспу був, ╕ н╕якими обценька% ми його не в╕д╕рвати.


Ганна не знала, як ╖й пережити зиму, ус╕м т╕лом, кожною кл╕тинкою його вона в╕дчувала, як холоне зем% ля, у як╕й лежав ╖╖ син, той холод зал╕зними лещатами зчавлював серце, ╕ не було в╕д цього н╕якого порятун% ку - нав╕ть поплакати не вдавалося, бо за п╕вроку зб╕%


гло, мабуть, уже все до сльозини. З дерев"яно╖ лави б╕ля синово╖ могили Ганна змахнула пухкий сн╕г ╕ прис╕ла, як с╕дають у р╕дному дом╕ з далеко╖ ╕ трудно╖ дороги.


Ганна здавалася соб╕ безпом╕чною рибиною, вики% нутою на берег, що марне ловить ротом пов╕тря ╕ безпо% радно б"╓ться в п╕ску. Все, що вона дос╕ робила, чого хот╕ла, чим жила, до чого шкрябалася з останн╕х сил, т╕льки заради одного - ростила сина, збивала якусь коп╕йчину, будувалася. Будувались вони довго ╕ важ% ко, але змучили%таки хату, на сво╓ горе, як дзв╕ницю, у два поверхи, ╕ в хату уже настаралися.


Б╕да впала неспод╕вано. Вертався Миколка увечер╕ додому мотоциклом ╕ на╖хав на коток: п"яний тракто% рист уже смерком, як втоптував асфальт, так ╕ заснув за кермом.


Мед у баночц╕ з%п╕д сливового повидла Ганна прико% пала в узгол╕в"╖ - ран╕ше просто лишала принесене на могил╕, а пот╕м стало пропадати - ╕ взялася зм╕тати сн╕г з могили. На роковини, думала вона, поставиться пам"ятник, ╖здила аж у Житомир замовляти.


За спиною у Ганни п╕д чи╖мись ногами захрумт╕в рипучий, як ос╕нн╓ яблуко на зубах, сн╕г. ╥й не хот╕ло% ся зараз н╕кого бачити, н╕ з ким говорити, будь%яка третя людина, нав╕ть найближча, була би обтяжли% вою, ╕ Ганна невдоволено озирнулась.


До могили п╕дходила, припадаючи на л╕ву ногу, григор╕вська Настя, що поховала тор╕к свого чолов╕ка.


- А що, Ганно, син каже? - спитала, з╕першись на металеву огорожу, ж╕нка. - Е, вже, людино, чи рва% тимеш, чи не рватимеш душу, материно╖ ради ╕ поради в╕н б╕льше не спита╓.


Ганна н╕чого не в╕дказала, хоч ╕ не сердилася на не╖, знаючи, що то не пуст╕ слова, аби зачепити балачку, в╕дчуваючи в них знайомий уже, звичний б╕ль.


- Сама соб╕ дивуюся, - говорила Настя таким то% ном, мовби Ганна в╕дказувала ╖й. - Як гляну на тебе, то н╕защо дякую сво╖й зл╕й дол╕, що я отака непотр╕бна,


порожня вдалася, нездатна сплодити дитину. Бо якби на мене впало це горе, то сама себе закопала б. У мене чолов╕к був, чого кривити душею, п"яничка й мучитель м╕й, а коли загнувся, то зразу як сирота стала.


- Хто ж про пок╕йного зле згаду╓, - п╕двела голо% ву Ганна ╕ взялася витирати носовичком бурячков╕ в╕д холоду ╕ мокрого сн╕гу руки. - Я вже гадала, що в сел╕ черств╕шо╖ в╕д Предс╕дателево╖ не знайти душ╕. На н╕й, як на випален╕й земл╕, н╕що, здавалося, не зросте, а сьогодн╕ зустр╕ла його на кладовищ╕.


- Х╕ба в╕н на ж╕нчину могилу прийшов? - розтя% гуючи слова, крутнула головою Настя. - Не в╕риться, людино, у цього чолов╕ка зам╕сть серця грудка мерзло╖ глини. Я його видивилася вже одн╕╓╖ осен╕.


Ганна знала, про що говорить Настя ╕ що вона види% вилася. То╖ осен╕ д╕ла в колгосп╕ не ладились, бульбу копати взялися п╕зно, а шуму й ╜валту наробили, як вже досв╕тками пришерхла земля встелялася сизим, ╕скристим ╕не╓м. Все%таки якось ту картоплю переко% пирсали п"яте через десяте ╕ при перших морозах зате% лефонували в район, що урожай з╕брано.


Але люди на поле ще ходили, особливо на болото за каналом, де пухке торфовище не п╕ддавалося морозу. З%п╕д мерзлих, шкарубких кавалк╕в ж╕нки ще накопу% вали по к╕лька в╕дер, а хто й по м╕шечку. Т╕ чорн╕ в╕д торфу, мерзл╕ бульбини до столу не годилися, варили ╖х здеб╕льшого поросятам. Одного дня ╕ Настя п╕шла на картоплище та до об╕ду, хукаючи в застигл╕ пальц╕, надлубала три в╕дра картоплин, як╕ торохт╕ли в м╕шку, як кам╕няччя. Може б, ╕ ще по в╕дру вдалося надлубати, але раптом якась ╕з ж╕нок злякано гукнула:


- Т╕кайте, баби, Предс╕датель!


╤ справд╕, полем, сердито поганяючи коня, до них лет╕в вершник. Ж╕нки з брязкотом кидали в╕дра, б╕гли до каналу ╕ стрибали у чорну крижану воду, що взялася вже льодком, той льодок тонко дзвен╕в ╕ ла%


мався, боляче дряпав розчервон╕л╕ литки, а мокр╕ сп╕дниц╕ враз робилися бляшаними ╕ гупали об кол╕на. Настя з╕рвалася спочатку ╕ соб╕ за ж╕нками, наче за% була про свою криву ногу, але нараз схаменулася.


"А мен╕ чого? - подумала з неспод╕ваною бай% дуж╕стю. - Н╕хто мене вже не зробить нещасн╕шою". Настя добре пам"ята╓, як п╕длет╕в до не╖ Предс╕да% тель, як стрибнув з коня ╕ взявся ногами перекидати


в╕дра й м╕шки.


А як╕ в нього були оч╕... То були оч╕ справд╕ щасли% во╖ людини, в них св╕тилася рад╕сть, нутряна, глибин% на, неп╕дробна.


- Посаджу! Ус╕х к чорту пересаджаю! - загорлав тод╕ Предс╕датель, копнувши, як м"яча, ╖╖ плетеного кошика, ╕ кошик, описавши з╕ свистом дугу, плюхнув% ся в кришиво льоду.


- Воно ж гно╓м однаково стане, - важко видихну% ла, стримуючи себе, Настя.


- Хай ╕ гно╓м, а не руш! Звелю на ферму завезти.


Як налет╕в вихором, так ╕ щез. Ж╕нки, втомлено ╕дучи додому, ще довго кляли, щоб в╕н так побачив свого сина, як та картопля побачить ферму. Зв╕сно, н╕хто з ферми не збирав т╕ мерзляки на торфовищ╕, а сина в╕н таки одного разу побачив, в╕дколи той з╕йшов з дому ╕ рок╕в десять не давав про себе знати.


Викликали Предс╕дателя в район паспорт пом╕ня% ти, ╕ як вже виходив з паспортного столу, мимох╕дь ковзнув оком по стенду "╥х розшуку╓ м╕л╕ц╕я" - зл╕ва вгор╕ першою була синова фотограф╕я. В╕н довго стояв перед стендом, з натугою перекладаючи незграбн╕ ╕ важк╕, як кам╕ння, думки, нарешт╕, нав╕ть не прочи% тавши, що написано п╕д фотограф╕╓ю, невдоволено крутнув головою ╕ рушив додому, пробубон╕вши сам до себе кр╕зь зуби:


- Ти ба, вуса зав╕в.


Ганна з Настею ще якусь хвилю помовчали, згаду% ючи с╕льськ╕ бувальц╕ з Предс╕дателем. У зимовому


пов╕тр╕, прол╕таючи високо над кладовищем, раптом скрикнула ворона, скрикнула деренчливо, як колеть% ся намерзле в скажену стужу дерево, ╕ в╕д цього надтр╕снутого звуку з верхов╕ття сосни з╕рвалися ╕ в незворушн╕й тиш╕ закружляли волохат╕ сн╕жинки.


- В ц╕й с╕м"╖ н╕хто н╕кого не любив, - вернулася до сво╓╖ мови Настя. - ╤ шкодувати н╕кому ╕ н╕ за ким, жодного путнього.


- Чого ж, - не згодилася Ганна. - Нев╕стка люди% ною була.


Ганна добре знала колись цю с╕м"ю. Поки не побуду% валась, жила вона в свекра, в╕д Предс╕дателя в недале% кому сус╕дств╕. Не раз ╕ не два увечер╕, чи вдосв╕та, чи в найглух╕шу н╕ч, коли т╕льки чорти навкулачки б"ються, дзеленчало в╕кно свекрово╖ хати ╕ застраха% ний голос Предс╕дателево╖ нев╕стки просив порятунку. Не хот╕ла вона, розказували люди, ох, як не хот╕ла во% на йти в цю с╕м"ю. Але якось увечер╕ при╖хав до них Предс╕датель. Не прив╕тавшись, в╕н с╕в за столом п╕д покутньою ст╕ною ╕ мовчки, т╕льки б╕лки очей поблис% кували з%п╕д густих бр╕в, дивився то на хазя╖на, то на хазяйку, що заметушилася ╕ забряжчала горшками та сковор╕дками, то на дочку, що забилася в куток ╕ на% жахано тулилася спиною до холодно╖ ст╕ни. ╤ коли гос% подиня виставила на ст╕л все краще, що знайшлося у цю пору в дом╕, скрива посм╕хнувся.


- Я не прийшов тво╓ смердюче сало ╖сти. - ╤ недбало докинув, дивлячись у зн╕чен╕ оч╕ хазя╖на: - Не в╕ддаси дочки - в порошок з╕тру, на макуху, на потеруху...


╤ з ус╕╓╖ сили вдарив кулаком по столу, що задерен% чав посуд, а в╕н вихором вилет╕в з хати.


Бити нев╕стку син почав на трет╕й день п╕сля ве% с╕лля, бив роками, але жодного разу на н╕й люди не ба% чили нав╕ть найменшого синця. Чого воно так, Ганна д╕зналася через багато часу, коли одного разу вб╕гла, рятуючись, до них нев╕стка ╕ в╕дразу ж упала, хапливо ловлячи пов╕тря широко розтуленим ротом.


- Що ж вони, недолюдки, з тобою зробили? - ки% нулася Ганна до не╖.


- У груди ногами бив... Через подушку, щоб знаку не було, - кр╕зь нем╕чний кашель в╕дказала нев╕% стка.


Коли на деякий час вгамовувався молодший, кон% церти для всього кутка влаштовував старший. Його привозили п"яного ╕ вивалювали з воза чи з машини, здавалося, нап╕вживого, але в╕н швидко оклигував, бодай наст╕льки, щоб ганяти ж╕нку навколо хати. А коли ╕ це набридало, брав рушницю, бабахкав у чор% не глухе небо ╕ вигукував:


- Я предс╕датель!


Одного дня щезла в них нев╕стка, ╖╖ шукали, та не знаходили, н╕хто не знав, де вона под╕лася. Думали, може, втопилася, але пот╕м люди переказували, що ба% чили ╖╖ в район╕ на вокзал╕. Призналася комусь ╕з од% носельц╕в, що втекла з дому, назавжди втекла: весела була така ╕ все не в╕рила, що живе в╕дтепер не в свек% ров╕й хат╕. Син ╕ соб╕ подався тод╕ п╕д три в╕три ╕ за вс╕ роки нав╕ть два слова не черкнув батьков╕ й матер╕, т╕льки й того, що фотограф╕ю його Предс╕датель ви% падком побачив у м╕л╕ц╕╖. Зоставшись удвох в хат╕, що враз наче поб╕льшала, Предс╕датель не озивався до ж╕нки м╕сяцями. Т╕льки одн╕╓╖ нед╕л╕, ще лежачи в л╕жку, буркнув на ж╕нку:


- Чом поратися не вста╓ш?


Предс╕датель недбало штовхнув ж╕нчину руку, ╕ та рука, холодна ╕ заклякла, раптом спружинила, мов гу% мова, а в╕н, в╕дчуваючи, як з мимов╕льного жаху почи% на╓ його крутити ╕ перекошувати правець, з╕брався нараз з останн╕ми силами ╕, як з крижано╖ води, вихо% пився з постел╕ в╕д мертво╖ ж╕нки.


Так лишився один в╕н у порожн╕й хат╕, що притули% лася край села, мов вагалася: приставати ╖й до гурту с╕льських хат чи не приставати, ╕ тепер уже зовс╕м не мав до кого об╕зватися.


- Дос╕ дивуюся, як його люди терп╕ли, - перекла% даючи з руки в руку вузлик, який принесла на чо% лов╕кову могилу, сказала Настя ╕ з╕бралася ╕ти. - Пам"ята╓ш, як його зн╕мали?


Чому ж не пам"ятала, добре вкл╕мився Ганн╕ той день. Головування Предс╕дателя об╕рвалося ранньою весною, раптово, неспод╕вано для нього самого ╕ для всенького села. Якось уранц╕ в╕н збирався ╖хати в район, ╕ заведена машина вже бурчала п╕д конторою, як приб╕г Яшка Теребейчик╕в, що п╕двозив корм на ферм╕, ╕, мнучи засмальцьованого картуза, попросив машину завезти ж╕нку в пологовий будинок.


- Весь транспорт по роботах розписаний, ╕ я не зри% ватиму його для тебе. Хочеш - садови ж╕нку на% верх, - показав Предс╕датель рукою на кузов вантаж% но╖ машини, якою збирався ╖хати, ╕, ховаючись в╕д за% нудливо╖ мжички, докинув: - Н╕ чорта не роблять, т╕льки д╕тей плодити лас╕.


Яшка якось дов╕з ж╕нку до л╕карн╕, то притримую% чи ╖╖, коли вже корчилася у пологових потугах, то прикриваючи хусткою%накидухою в╕д дощу ╕ в╕тру, а то в╕дбиваючись в╕д двох порожн╕х бочок з%п╕д мастил, що качалися по кузову, немилосердно грим╕ли ╕ загро% жували йому й ж╕нц╕ попереламувати ноги.


Увечер╕ ж╕нка народила дочку, а наступного дня ╖й пог╕ршало, п╕д об╕д вона знепритомн╕ла, ╕ з област╕ спец╕альним л╕таком прилет╕ли консультанти. Метаю% чись в маренн╕, вона пролежала три дн╕ ╕ померла, не приходячи до пам"ят╕.


Ще через день на колгоспних зборах зн╕мали Предс╕дателя. В╕н сид╕в не в презид╕╖, на звичному м╕сц╕, яке хтось ╕нший дос╕ не наважувався зайняти, а вже в зал╕ ╕ т╕льки здивовано крутив головою, час в╕д часу приказуючи до себе: "За що?"


В╕дтод╕ ус╕ ц╕ роки десятою дорогою Предс╕датель обходив колгосп, стидаючись працювати у пол╕ чи на


ферм╕, здеб╕льшого ж перебивався сезонними п╕д% роб╕тками.


... Вертаючи до вор╕т, ж╕нки приспинилися коло мо% гили Настиного чолов╕ка Юхима, що пропав ╕з гор╕лки, в╕дмучивши ж╕нку, в╕дмордувавши, ╕ за яким, на подив села, щиро побивалася Настя.


- Може, хто й см╕ятиметься з мене, - якось сором% лячись, розв"язувала вона вузлика. - Але якщо йому та проклятуща гор╕лка була така солодка, то й ношу сюди час в╕д часу четвертинку ╕ щось ╕з ╖ж╕.


Постоявши ╕ помовчавши на Юхимов╕й могил╕, ж╕нки ще походили кладовищем, за неписаним зви% ча╓м в╕дв╕дали сво╖х односельц╕в, що упоко╖лися ос% танн╕м часом, з просв╕тл╕лими душами подалися до% дому. Настя хилиталася попереду, незграбно закида% ючи свою довшу ногу ╕ викреслюючи нею дуги на пух% кому сн╕гу, а Ганна плелася за нею. Вже на краю села, пор╕внявшись з Предс╕дателевою хатою, одним вуг% лом вгрузлою в землю, мов ╖╖ спочатку щось хитнуло добряче та так ╕ залишило кривобокою, Настя раптом зупинилася, здивовано п╕дняла голову, а тод╕ прислу% халася. Ганна ╕ соб╕ приспинилась - в╕д Предс╕дате% лево╖ хати долинав якийсь сп╕в, щоправда, невираз% ний, сл╕в не роз╕брати, одне завивання, але все ж хтось сп╕вав.


- Чу╓ш? - блиснула враз помолод╕лими очима Настя. - То на слово до сус╕да роками не здобудеться, а то розсп╕вався, як тетеря на токовищ╕. Е, вже давай подивимось...


Чикиндуючи по зораному з осен╕ полю, вона стала заб╕гати до Предс╕дателевих в╕кон з боку с╕ней. Настя, посп╕шаючи, перевалювалася, як вгодована качка, ╕ Ганн╕ зробилося аж см╕шно в╕д того, що звичайна ц╕кав╕сть може отак змусити людину забути св╕й ╜андж. "О Боже, - жахнулася водночас Ганна. - Таж я над кал╕кою см╕юся". А Настя тим часом скоса зази% рала кр╕зь намерзл╕, злегка розмальован╕ морозом


шибки, ╕ коли ╖й удалося щось там визирити, замаха% ла руками, кличучи до себе. Дивакувата вона все%таки ж╕нка, чисто як мала дитина, незле подумала Ганна, не збираючись п╕дходити. Але Настя ╕ дал╕ розмахува% ла руками ╕ показувала щось, як н╕ма, на мигах.


Ганну збивав з пантелику т╕льки неп╕дробний пере% ляк, яким взялося Настине обличчя, ╕ вона, повагав% шись ╕ лаючи саму себе (от щоб таки вискочив Предс╕датель та обабурив пол╕някою) стала скрадати% ся ╕ соб╕ полем до хати.


- Диви%диви, - тицяла пальцем з чорним од робо% ти н╕гтем збуджена Настя. - То ж твоя банка з медом он на стол╕, а он пляшка моя, копчене сало, що Юхи% мов╕ сьогодн╕ носила...


Ганна справд╕ уп╕знала на стол╕ свою баночку з%п╕д сливового повидла, ╕ ╖й зробилося не по соб╕, з жаскою, хворобливою ц╕кав╕стю вона дивилася ╕ не могла в╕д╕рвати очей в╕д Предс╕дателя, що сид╕в за столом, з╕перши на руку важкувату голову з неголеним, вкри% тим сивою щетиною лицем, з давно немитим волос% сям.


- ╤ коли ж в╕н устиг, ╕род триклятий? - аж за╖ка% лася з подиву та серця Настя. - Чудо якесь, та й год╕! Приплющивши оч╕ ╕ повол╕ розхитуючись, Предс╕%


датель знову затягнув у хм╕льному нап╕взабутт╕:


"...За туманом н╕чого не видно..."


Ганна колись вже чула, як сп╕вав в╕н цю п╕сню, т╕льки давно, дуже давно. Миколка ще був у колисц╕, на к╕р саме захвор╕в, а тут ╕ мати злягла. П╕зно ввечер╕ матер╕ пог╕ршало, треба було ╖╖ в л╕карню везти. Ганна сама не своя металася м╕ж материною пост╕ллю та си% новою колискою, а чолов╕к ще не прийшов з роботи - в╕н возив тод╕ легковою Предс╕дателя. Десь коло дру% го╖ ноч╕ не витримала, збудила сус╕дку ╕ попросила наглянути св╕й лазарет, а сама поб╕гла селом шукати чолов╕ка. ╤ знайшла%таки, бригадирова хата ще здале%


ку св╕тилася, як клуб, а з в╕кон виривалася ╜валтована у к╕лька п"яних гол╕в п╕сня:


"...Т╕льки ви%и%дно дуба зелено%о%го%о..."


Машина стояла п╕д бригадировою хатою, ╕ коли во% на в╕дчинила дверцята, то збиралася накинутися на чолов╕ка, але нав╕ть у п╕тьм╕ побачила, що в╕н сам аж зелений в╕д лют╕.


- Я просився... - уп╕вголоса проказав чолов╕к, мов боявся, що там, у хат╕, можуть почути. - Хвори% ми, сказав, хай л╕кар╕ займаються, ╖м за те грош╕ пла% тять, а я на служб╕ в нього - як треба, то й до ранку ждатиму.


У нешироку шибку Ганна ще раз глянула на баноч% ку меду, пор╕зане уже на шматки сало та почату пляш% ку ╕ торкнула Настину руку:


- Ход╕мо вже, що тут скажеш.


╤ вони п╕шли на дорогу не полем, скрадаючись, а ву% личкою, яку Предс╕датель н╕коли не розчищав од сн╕гу - Настя першою, припадаючи на свою криву но% гу, а за нею Ганна, згадуючи недавно почуту б╕ля с╕льсько╖ лавки розмову. Хтось, видно, спитав у Предс╕дателя, як же йому тепер живеться, ╕ той, п"яненький, в╕дпов╕в з колишн╕м, забутим уже в сел╕ гонором, притискуючи, як ╕ в давн╕, золот╕ його часи, кожне слово:


- Я ще н╕коли, братцю, так не жив. Нав╕ть як був предс╕дателем.


А ще згадала Ганна с╕льський погов╕р, н╕бито на кладовищ╕ останн╕м часом щось ляка╓. Люди чули на сво╖ вуха, як у дн╕ похорону, уже п╕сля заходу сонця, на могилках не то гуло, не то сп╕вало, завиваючи про% тяжно ╕ моторошно, мов у димоход╕ замет╕льно╖ ноч╕.


"А, мало що наплещуть люди", - подумала зрештою Ганна, ╕дучи непрочищеною вуличкою ╕ намагаючись попадати у сл╕ди криво╖ Наст╕.


1988 р.


ÆÓÐÀÂÊÀ


Д╕д Андр╕ян у безпросв╕тньо прокурен╕й, аж в╕% конн╕ шиби зжовт╕ли, бригадн╕й сторожц╕ вже вкотре крутив чорний, надщерблений збоку телефон.


Л╕вою, здоров╕шою рукою в╕н набирав номер


"швидко╖ допомоги", але телефон ковзав по закваця% ному мастилами стол╕, вислизав, ╕ тод╕ Андр╕ян, пере% хиливши голову, затискав плечем трубку, а телефон незграбно, як коцюбою, тулив до себе правицею, скал╕ченою на в╕йн╕. Номер не набирався, в трубц╕ то% ненько попискувало, ╕ десь здалеку, мов з%за гори, з%поп╕д цього писку ж╕ночий голос виводив: "Надейся и жди, вся жизнь впереди". Але над╕ятися ╕ чекати д╕д Андр╕ян не м╕г н╕як.


У хат╕, залишена з перестраханою сус╕дкою, на не% роз╕браному л╕жку, як була у куфайц╕, бо копала кар% топлю, лежала з приступом баба Олеяна, Андр╕янова ж╕нка, лежала, як видавалося йому, вже на смертному пороз╕, ╕ невидющ╕ оч╕ ╖╖, в╕льн╕ в╕д усякого клопоту ╕ марнов╕рно╖ су╓ти, блукали стелею, мов видивлялися отой останн╕й пор╕г.


Д╕д Андр╕ян знову ╕ знову, до запаморочення, тор% сав кружечок ╕з цифрами, благально глипаючи на мов% чазну телефонну трубку; ╕з щербини висовувались р╕знокол╕рн╕ дротики, ╕ д╕д культею п╕дштовхував ╖х, запихаючи назад. "Бач, - думав в╕н, - каменем до то╖ л╕карн╕ докинути, к╕лометр╕в с╕м, не б╕льше, а не доб"╓шся, хоч завий!" То був ╓диний телефон у начеб% то й близькому в╕д райцентру, але забутому ╖хньому бригадному сел╕.


Врешт╕ Андр╕ян, ще раз крутнувши диск затятого телефона, схопив старого картуза, що виблискував засмальцьованою п╕дбивкою. В нього лишалася остан% ня ╕ не вельми певна над╕я - попутна машина, грибни%


ки, що могли вертатися додому отаким надвеч╕р"ям з недалекого л╕су.


Скрадливо насувалися сут╕нки, за спиною темн╕ло небо, ╕ Андр╕ян п╕шов дорогою до району вп╕дб╕ги, що мав духу, в╕дпущеного йому л╕тами: в╕н ╕шов, припа% даючи на правицю, пошкоджену п╕д Л╕бавою, ╕ час в╕д часу озирався. ╤ попереду, ╕ позаду було безлюддя, ти% ша мостилася ╕ влягалася над ос╕нньою, швидко схо% лолою землею, ╕ г╕ркуватий, ледве вловимий димок з картоплищ, що долинав в╕д с╕льських околиць, ли% шався у надвеч╕р"╖ ╓диною прикметою в╕чно╖ людсько╖ су╓ти.


Мотоцикл зблиснув фарою неспод╕вано, аж серце тенькнуло в Андр╕яна, та в╕н не спинився чекати, а шкандибав дорогою, ╕ лише коли мотоцикл майже пор╕внявся з ним, благально замахав руками.


Мотоцикл зменшив швидк╕сть, ╕ д╕д подумки дяку% вав щаслив╕й нагод╕, але в останню мить фара круто взяла л╕воруч; описавши навколо д╕да дугу, мотоцикл прон╕сся дал╕, накривши подорожнього теплою хви% лею с╕ро╖ куряви ╕ бензинового чаду.


Д╕д Андр╕ян, пров╕вши червоний вогник довгим, тоскним поглядом, дал╕ зачеберяв, в╕н м╕г би й ще тро% хи швидше, та боявся, що не д╕йде, а д╕йти в╕н мусив; перед ним стояли Олеянин╕ оч╕, здивован╕ раптовим болем, дивилися точн╕с╕нько так, як у першу мить ╖хньо╖ зустр╕ч╕, коли повернувся в╕н, зжовт╕лий ╕ висх% лий, ╕з госп╕талю додому.


Олеяна йшла тод╕ з в╕дром по воду, задивившись на ласт╕вок, що веселими блискавками звивалися у голу% бому, пропахлому першим липким листям неб╕; птахи очман╕ло носилися, то круто вр╕заючись ввись, то стр╕лою проносилися майже понад землею, ╕ не було у них, сп"ян╕лих в╕д весняного пов╕тря, н╕ тих клопот╕в, що в Олеяни, н╕ ╖╖ журби - хл╕ба, хоч п╕дпали, не знайдеш у хат╕, тож сьогодн╕ спекла вона д╕тям корж╕в ╕з акац╕╓вого цв╕ту, с╕рих, землистих, крем╕нно%твер%


дих корж╕в, ╕ д╕ти затято ╖х гризли, аж ╕скри кресали. А коли Олеяна глянула на дорогу ╕ побачила Андр╕яна, вона мов сп╕ткнулася ╕ закам"ян╕ла, в зля% каних, зац╕пен╕лих очах, в погляд╕ з%п╕д крутих, ще д╕вочого вигину, бр╕в прозирали сум"яття ╕ ляк, нев╕ра ╕ подив; вона стояла запаморочена якусь мить, а тод╕ жбурнула геть, як непотр╕б, порожн╓ в╕дро, яке, голо% систо брязкаючи та п╕дстрибуючи, покотилося стеж% кою пом╕ж молодого споришу, сама ж кинулася навстр╕ч.


- Цить же, цить, - приказував Андр╕ян ╕ витирав, як мал╕й дитин╕, сльози на ╖╖ щоц╕ худою, зашерхлою л╕вою долонею.


В хат╕, доки несп╕шно розв"язував речовий м╕шок ╕ викладав солдатськ╕ сво╖ припаси, так пильнован╕ у дороз╕ та скупердяцьки трачен╕, два хлопчаки його, семи ╕ п"яти рок╕в, хазяйновито обходили навколо не% гаданого гостя, що звалився, як сн╕г на голову, ╕, не в╕рячи ще очам сво╖м, пробували на дотик, чи справд╕ то батько: то мацали вже вицв╕л╕, пропахл╕ нестрав% ним госп╕тальним духом гал╕фе, то гладили кирзов╕, шорсткуват╕ халяви чоб╕т.


- Оце вам пряники, козаки, - виставляв Андр╕ян добро одн╕╓ю рукою, а другу чомусь ховав за себе. - А ото тушонка...


- А що в т╕й руц╕? - старший раптом стрельнув очима, що запалахкот╕ли жад╕бною ц╕кав╕стю.


- Та н╕чого, - в╕дказував Андр╕ян. - Осьдечки цукор вам, горобц╕.


Але хлопець, т╕льки глипнувши на ╕скристий, не% Оймов╕рно спокусливий кавалок, потягнув рукав батьково╖ правиц╕ на себе; Андр╕ян не давався, але син тягнув все настирлив╕ше, бо коли день сьогодн╕ такий, що збува╓ться все, ╕ батька вони вже мають, ╕ в бать% ков╕й л╕виц╕ небачен╕ дива, то дива ц╕, може, нав╕ть не вс╕, ╕ хто зна, що припас для них батько за спиною. Ма% лий смикнув на себе ╕ подужав нарешт╕, Андр╕ян


н╕яково якось в╕двернувся, а з рукава вигулькнула червона, порубцьована культя з геть в╕дбитими паль% цями, лише на м╕сц╕ вказ╕вного стирчав обрубок, мов бородавка на г╕лц╕.


- От ╕ ма╓те, д╕ти, гостинець, - тихо мовила Олеяна. Олеянин╕ оч╕, сповнен╕ легко╖ синяви, мов небо пер% шого весняного дня у щойно вимитих в╕конних ши% бах, оч╕, здивован╕ раптовим болем, як здивован╕ були зустр╕ччю п╕сля госп╕талю, тепер все ще стояли перед Андр╕яном, ╕ в╕н, шкандибаючи в сут╕нках, наддав у ход╕. В тихому пов╕тр╕ молодо╖ ноч╕ стояв ледь в╕дчут% ний солонуватий присмак п╕днято╖ мотоциклом куря% ви, дух роз╕гр╕то╖ нещедрим ос╕нн╕м сонцем хво╖. Андр╕яну дихалося легко, т╕льки нога, нашпигована зал╕зом п╕д Л╕бавою, немов спросоння, глухо ╕ зануд% ливо занила. Д╕д, переставляючи ногу, намагався сту% пати на не╖ легше, намагався не думати про ногу, ця давня хитр╕сть, випробувана не один раз, особливо в косовицю, коли гнали довг╕, зморн╕ для нього ручки,


допомагала куди в╕дчутн╕ше.


Позаду знову зблиснули вогн╕, примарн╕ т╕н╕ л╕ниво заворушилися пом╕ж г╕ллям сонних дерев, ╕ Андр╕ян озирнувся: дорогою, похитуючись на вибо╖нах, весело гнали два автомоб╕л╕. В╕н ще здалеку, непевно, як на зборах в колгосп╕, коли з району привозили чергового голову, п╕дняв л╕ву руку, бо праву соромився показу% вати на люди. Д╕д Андр╕ян, сапаючи, терпляче стояв у мерехтливому св╕тл╕ фар.


Перше авто, невдоволено скрипнувши гальмами навпроти д╕да, спершу пригальмувало трохи, ╕ коли Андр╕ян уже подався вперед, прудко рвонуло й чкур% нуло геть; тод╕ Андр╕ян, незграбно розмахуючи рука% ми, як п╕дбита птаха крилами, зашкутильгав навпе% рер╕з друг╕й автомашин╕, ╕ та, клюнувши носом, круто спинилася.


- А голова ╓ на плечах? - поспитав вод╕й, визир% нувши з авто.


- До району... Може, в╕зьмете... - попрохав, сапа% ючи ╕ заточуючись, д╕д Андр╕ян, попрохав непевно й несм╕ло, н╕яков╕ючи у душ╕, що завда╓ чужим людям мороки; д╕д взагал╕ не любив марне комусь чинити клоп╕т, просити щось для себе - краще сам якось пе% реб"╓ться.


- Нахлявся, пеньок трухлявий, - почув кр╕зь зу% би проц╕джене Андр╕ян, доки обб╕гав машину, збира% ючись с╕сти на задн╓ сид╕ння. - В тюрму через такого с╕дай.


╤ ледве в╕н зв╕льнив дорогу, як машина, зневажливо ╕ сердито фуркнувши, аж п╕дскочила, зриваючись з м╕сця; Андр╕ян ще хот╕в ухопитися за ручку дверцят, та прип╕знився, ╕ культя його встигла лише ковзнути холодним металом.


Б╕льше д╕д Андр╕ян уже не озирався. В╕н ╕шов кур% ною дорогою, волочачи, немов чужу, ногу, груди його ходуном ходили, ╕ там щось то схлипувало, то свист╕ло тоненько вербовим свистком, який викручував в╕н ко% лись, у дитинств╕, з молодо╖, жовтогарячо╖ г╕лки; на його подив, що швидше ╕шов в╕н, зриваючись ╕нколи на б╕г, то менше нила, немов дерев"ян╕ючи, нога, аж поки, укоськана, ╕ зовс╕м примовкла - ╕ за це Андр╕ян ╖й дякував подумки. А як засв╕тилися вогн╕ на околиц╕ м╕ста, д╕д уже б╕г, спотикаючись ╕ дивно розмахуючи руками, мов в╕д того мало легшати його старече т╕ло ╕ гнучк╕шими робилися крихк╕, рипуч╕ кост╕. В╕н, зда% валося, немов п╕дл╕тав; Андр╕ян тепер не боявся б╕гти, в╕н напевне вже знав, що таки доб╕жить, от т╕льки п╕т застилав пеленою оч╕, ╕ перш╕ крупн╕ ос╕нн╕ зор╕ вида% валися ще вродлив╕шими, зблискували ╕ сл╕пучо ме% рехт╕ли, зм╕шуючись з вогнями вже близького м╕ста.


На пороз╕ "швидко╖", що, на щастя, розташувалася на околиц╕, д╕д Андр╕ян зняв з сиво╖ голови мокрого кашкета ╕, хапнувши пов╕тря, лиш видихнув:


- Помож╕ть, люди добр╕...


Тоненька, як св╕чка, яку запалюють на щедрець, молодесенька медичка, що писала, схилившись над столом, п╕дняла стривожен╕, ще не притерп╕л╕ до б╕ди, п╕дсинен╕ оч╕:


- Що з вами, д╕ду?


- Та мене, дитино, й к╕лком не добити, - казав, немов журився вельми з того, Андр╕ян. - То ж╕нц╕ мо╖й недобре. - ╤, повагавшись, додав: - Таки зовс╕м недобре.


- Присядьте ╕ жд╕ть, машини на виклику, - бурк% нула, брязнувши шприцами, ╕нша, старша в╕ком, ме% дичка.


╤ д╕д Андр╕ян слухняно прис╕в у куточку.


Вулицею мимо "швидко╖" проносилися автомаши% ни, шелест╕ли шини ще теплим асфальтом, те ше% лест╕ння раптово, як л╕тн╕й дощ, наростало, пот╕м рап% тово згасало, ╕ д╕д Андр╕ян з сторожким нетерп╕нням вслухався, чи не завертають т╕ шини в подв╕р"я; на стол╕ б╕ля медички час од часу вуркот╕в телефон, а на кушетц╕ обличчям до ст╕ни лежав, глибоко дихаючи ╕ зр╕дка постогнуючи, наче вв╕ сн╕ рубав сукуват╕ дрова, нероздягнутий чолов╕к у д╕рявих шкарпетках.


Старша медичка п╕д╕йшла до нього, послухала пульс:


- Треба в в╕дд╕лення, б╕ди наберемося.


╤ обачно стягувала шкарпетки, бридливо беручи ╖х лише к╕нчиками б╕лих пальц╕в. З шкарпетки випали раптом дв╕ п"ятдесятки, т╕ грош╕, з тихим шелестом гойднувшись у пов╕тр╕, ковзнули п╕д кушетку.


Чолов╕к, що видавався непритомним, дригнув бо% сою ногою, рвучко, немов обпечений, схопився ╕ с╕в, ошал╕ло поводячи навкруги поб╕л╕лими, як у мерзло╖ рибини, очима.


"Та в╕н же п"яний в дим", - здогадався д╕д Андр╕ян.


- Де грош╕? - поспитав через силу, мов виригнув, чолов╕к.


- Добрий же гаманець у тебе, - засм╕ялася медич% ка. - То в╕д ж╕нки отак?


Чолов╕к подивився на не╖ криво, сп╕длоба, як на за% тятого ворога свого.


- Ж╕нка - то хвороба.


В╕н поворушив довгими, давно немитими пальцями босо╖ ноги.


- Ото м╕й банк, м╕й сейф без ключа...


- А коли в банку ск╕нчиться, то як? - все ще см╕ялася медичка.


- Хай не журиться ж╕нка, з%знайду, - слово опи% ралося тр╕шки, бо чолов╕ка повело, наче в╕тром, упра% во, тод╕ якось вернуло назад, врешт╕ в╕н випростався ╕ вдарив переконано кулаком себе в груди. - ╤й%бо, ╕ в подушц╕ знайду, ╕ в матрац╕, ╕ у мисочц╕ з яйцями...


Медичка нагнулася, п╕дняла з%п╕д кушетки грош╕ й подала чолов╕ков╕.


- Ото%то, - рвучко вихопив ╖х ╕ взявся, киваючи в такт головою, ц╕литися в кожного тремтячим паль% цем, мов п╕столетом. - Ж╕нка - моя хвороба, всяка ж╕нка - хвороба, ╕ ти хвороба, ╕ ти...


Двер╕ раптом прочинилися, ╕ в к╕мнат╕ з"явилася кучерява голова та кремезне плече чергового л╕каря.


- Хто тут шумить? - пророкот╕в загрозливо його бас далеким ╕ лунким громом.


- Я%а? - чолов╕к враз з╕в"яв ╕ поменшав, а кругл╕ оч╕ зробилися ще кругл╕шими. - Я н╕%н╕, я н╕чого. Ж╕нка - то здоров"я.


На знак згоди черговий мовчки кивнув ╕ зачинив двер╕.


- Хвороба, - послав навздог╕н переконано чо% лов╕к.


"Боже, - не знаходив соб╕ м╕сця д╕д Андр╕ян. - Ну де ж та машина?.."


Але машина нарешт╕ прийшла, ╕ шофер, хапливо ковтнувши к╕лька затяжок, кинув недопалену цигар%


ку ╕ погнав з молоденькою медичкою ╕ д╕дом Андр╕я% ном в село.


До л╕карн╕ за всю дорогу, розтерзану ╕ ╜валтовану тракторами п╕сля неприв╕тних ос╕нн╕х дощ╕в, за всю мучену ту дорогу баба Олеяна так ╕ не опритомн╕ла; Андр╕ян сид╕в б╕ля не╖, ╕ кожен поштовх машини, що тряс хвору, завдавав йому болю - коли кидало "уази% ка", в нього аж руки мерзли. ╤ т╕льки в л╕карн╕ вже Олеяна отямилася ╕ здивовано роззирнулася.


- То ти, Андр╕яне? - потепл╕ли в не╖ оч╕, ╕ тепло те розходилося по старечому зморхлому обличч╕. Вона помовчала хвилю ╕ знову ворухнула поб╕л╕лими губа% ми: - А я вес╕лля бачила наше... ╤ дядька Онопр╕я ба% чила, кликав в╕н мене до себе.


Велике й бучне вес╕лля було в Андр╕яна та Олеяни: буханець чорного, навп╕л з товченою соломою та поло% вою хл╕ба лежав на вишитому рушнику - в той голод% ний р╕к то було скарбом; гостей же запросили силу%си% ленну - на лав╕ сид╕ли батько й мати молодого, а на м╕сц╕ ╖╖ пок╕йних батька%матер╕ - дядько Онопр╕й, один з тих с╕льських д╕д╕в, що видаються в╕чними, яких однаковими пам"ятали змалечку, такими сами% ми знали, як ╕шли п╕д в╕нець, ╕ так╕ ж лишалися, кре% мезн╕, як уже сам╕ д╕тей споряджали в шлюб; з тих в╕чних с╕льських д╕д╕в, яких не ламали житт╓в╕ бур╕, не морили морози, з тих кремезних, що скидаються на дерева, об як╕ ламаються блискавиц╕.


- Жив╕ть, д╕ти, дружно, - п╕днявся дядько Онопр╕й. - Будьте в╕рними. Бережи, Андр╕яне, свою суджену, як журавель журавку.


- Кликав мене дядько Онопр╕й, - Олеяна ворухну% ла ще раз пошерхлими в╕д смаги губами.


Вона знову зайшла в непам"ять, в сон, де л╕та диво% вижно перетасовувалися ╕ весняний день далеко╖ мо% лодост╕ зустр╕вся з похмурим ос╕нн╕м днем старечим; б╕ля хворо╖ заметушилися медички, ╕ врешт╕ бабу Оле% яну понесли у палату, а д╕д Андр╕ян, не потр╕бний


н╕кому, лишився сид╕ти в куточку. Його н╕хто не ч╕пав, боячись скривдити ненароком, д╕д сид╕в ╕ жу% рився, чого удався такий м╕цний, його терло ╕ крутило життя, вже в╕н латаний ╕ перелатаний, а н╕яка холера от не бере; Олеяну ж схопило, що ╕ не видихнути, - краще б уже його, в╕н таки на п╕вроку старший.


Нарешт╕ черговий л╕кар, ковзнувши притомленим, бляклим поглядом, буркнув:


- ╥дьте, д╕ду, додому. За годину чи дв╕ ми вам бабу не вил╕ку╓мо.


╤ Андр╕ян, винувато кивнувши, пошкандибав до дверей.


В╕н не збирався н╕куди ╖хати ╕ н╕куди йти, в╕н знав, що не зможе цього зробити, хай ╕ не бачитиме Олеяни, нехай не чутиме, ╕ не здатен бодай чимось зарадити та помогти, та все ж буде поблизу, а раптом на щось та придасться, нав╕ть води подати, - ╕ Андр╕ян важко прис╕в на ст╕лець в к╕нц╕ довгого, лункого коридору.


...Д╕д Андр╕ян сид╕в у порожньому коридор╕, ╕ про% жит╕ з Олеяною роки напливали на нього, верталися довг╕ зимов╕ вечори п╕д теплою грубкою, за як╕ було го% ворено%переговорено, ╕ т╕ хвил╕ минувшини не триво% жив н╕хто сторонн╕й. В╕н спод╕вався бодай голос Олея% ни почути, та все те лишалося марним, Андр╕ян нав╕ть спитати не мав у кого - на коридор╕ поралася лише сан╕тарка, немолода вже, горблена роками ж╕нка, що сердито ганяла швабру. А коли швабра п╕д╕бралася до Андр╕яна, в╕н встав ╕ перес╕в соб╕ дал╕, пот╕м ще пе% рес╕в ╕ опинився нарешт╕ в куточку.


- Вештаються тут до п╕вноч╕, - буркнула, не п╕дн╕маючи очей, сан╕тарка, коли вже Андр╕яну не бу% ло куди перес╕дати. - Не готель же, л╕карня.


╤ вона взялася ще лют╕ше ганяти швабру, н╕би мсти% лася ╖й за якусь свою кривду.


Д╕д Андр╕ян встав ╕ пошкандибав на вулицю, знай% шов лаву п╕д розлогим каштаном ╕ вс╕вся, змахнувши рукавом росу.


Тут було йому нав╕ть краще: в╕кна палат - мов на долон╕, ╕ Андр╕ян пробував угадати, в як╕й лежить йо% го Олеяна.


Д╕д Андр╕ян почував себе зараз так, немов душа йо% го роздво╖лася: одна половина лишалася тут, п╕д роз% логим каштаном, що тихо св╕тився вмираючим лис% тям в н╕чн╕й п╕тьм╕, св╕тився примарно ╕ м"яко; ╕ те за% гадкове св╕тло, здавалося, зароджувалось десь в гли% бин╕ густо╖ ╕ дужо╖ крони; час в╕д часу з високих г╕лок незримо зривалися стигл╕ ╕ ваговит╕ плоди, вони пада% ли на асфальтову дор╕жку, ляскали так, як ляска╓ п╕столетний постр╕л, ╕, зв╕льнившись в╕д непотр╕бно╖ тепер шкаралупи, весело котилися, п╕дстрибуючи во% логим в╕д щедро╖ роси асфальтом. Друга ж половина Андр╕яново╖ душ╕ загубилася десь в одному з цих в╕кон, що мигот╕ли навпроти лави, в одн╕й з цих па% лат, де люди жили разом, але кожен ╕шов сам по соб╕ на непростий здеб╕льшого по╓динок з болячкою.


Андр╕ян зараз якось особливо гостро почувався са% мотн╕м, в╕н всенький св╕й в╕к прожив з бабою, н╕куди не ╖здив ╕ н╕коли не розлучався з нею. А з фронту в╕н кожн╕с╕нький день писав додому листи, ╕ т╕ його криву% ляки, виведен╕ здеб╕льшого посп╕хом на випадковому клапт╕ паперу, немало т╕шили хлопц╕в ╕з його взводу.


- Дивись, Андр╕яне, писателем станеш, доки до Берл╕на дотопа╓ш.


- От, що то грамотний чолов╕к!..


- Та х╕ба в╕н ж╕нц╕ одн╕й? Джи╜ун добрий, видно, був, тепер п╕всела лист╕в його чека╓.


Зате, коли ╖хню частину наздоганяла пошта, хлопц╕ св╕тили голодними очима, а Андр╕ян одержував жмут лист╕в.


- Слухай, твоя жонка кожного разу ╕ншим почер% ком пише, - хитро щурячи око, чадив махрою б╕лорус Са╓вич.


- Певне, найма╓ писаря.


- Та такого, що не т╕льки в кал╕граф╕╖ вправний...


Андр╕ян мовчки перетерплював кпини, хоч ╕ соро% мився трохи пащекуватих сво╖х товариш╕в, проте лис% ти в╕дправляв так само, х╕ба вже зовс╕м непереливки траплялося, як отод╕, коли навстр╕ч свинцев╕й злив╕ стр╕мко ╕шли б╕лоруськими болотами, хилитаючись ╕ провалюючись кр╕зь мох, з%п╕д якого проступала про% тухла, ╕ржава вода та утробно й загрозливо булькав бо% лотний газ, - отод╕ т╕льки в╕н не зм╕г щодня в╕дправ% ляти, ╕ пов╕з поштовий вагон в╕дразу с╕мнадцять його лист╕в.


Д╕д Андр╕ян сид╕в на лав╕ п╕д каштаном, од╕ж д╕до% ва набрякала росою, а т╕ло його, скоцюрбившись, в╕дчайдушно боронилося в╕д сирост╕ ╕ пронизливо╖ прохолоди; д╕д сид╕в ╕ дивився, як гаснуть в╕кна л╕карн╕, ╕ т╕льки в одному ще довго метушилися люди: Андр╕яна не покидала думка, що саме за тим в╕кном його Олеяна. В╕н просид╕в так до св╕тання, не з╕мкнув% ши очей, мордований дрижаками.


Останн╓ в╕кно погасло вже досв╕тком, коли дв╕рни% ки зачовгали м╕тлами, женучи шорстким асфальтом жмутки зжухлого листя. Двер╕ л╕карн╕ прочинилися, ╕ дво╓ сан╕тар╕в, обачно ступаючи сх╕дцями, винесли на ношах людину, всю накриту простирадлом. Д╕д Андр╕ян не м╕г бачити, кого то несуть, але в╕н уже знав, в╕н схопився було на вистигл╕ ноги, та не зм╕г нав╕ть зрушити з м╕сця, мов примерз до земл╕; черво% ною жалкою жариною обпекла серце образа на долю, затяту ╕ невмолиму, яка забирала тепер найдорожче, а в грудях у нього зароджувалося, пручалося ╕ рвалося глухе, надривне ридання, схоже на завивання са% мотнього вовка.


Через день Олеяну ховали, ╕ сини, що поприл╕тали з далеких кра╖в, куди ╖х закинула доля, стояли над тру% ною, похиливши голови, з почуттям мимов╕льно╖ сво╓╖ вини, яку ╖м тепер уже не спокутувати.


А через три дн╕, нав╕ть д╕ти не встигли роз"╖хатися, раптово помер ╕ д╕д Андр╕ян. Помер в╕н тихо, н╕кого не потривоживши, отак соб╕ сид╕в, з╕в"ялий та мерклий, сид╕в п╕д грубкою - ╕ в╕д╕йшов. На обличч╕ його тепер розвидн╕лося, ╕ розгладжувалися р╕зьблен╕ довгими роками зморшки, лице зробилося ще м"якшим та лаг╕дн╕шим, вдоволеним, що з╕ сво╓ю бабою Олеяною розлучився таки ненадовго. А руки його лежали на грудях, як стомлен╕ крила, - одне широке, важке, натруджене, друге - потрощене...


1990 р.


ÂÑÅ Â ßËÈÍÎ×ÊÓ


А тепер опов╕м свою житуху, розпряжу трохи звя% кало - ╖хати ще далеко. Л╕пити горбатого ╕ лапшу на вуха в╕шать не буду, зустр╕лись в вагон╕ випадком ╕ роз╕йдемось, чого ж тут крутити в╕с╕мку.


Торгувала я. Лавка така соб╕, ст╕йло нехитре. Бля% хи на груди не вчеплять ╕ бабок стовпом не наживеш, т╕льки блошки м╕дн╕ бряжчать у долон╕.


Одне добре - начальник великий навпроти жив. По% важний такий, ведм╕дь, як у колон╕╖ в нас балакали, ву% лицею йшов - розступалися, а хто херувим, заяча кров, то й взагал╕ у найближчий провулок гвинта давав. В╕тався в╕н, не спам"ятаюсь напевне, чи то з двома, чи аж нав╕ть з трьома у цьому м╕стечку, з рештою - лиш оч╕ отак примружить, мов к╕т перед тим, як лапою п╕сля себе загребти. Мен╕ то завше, бувало, кивне, май% же як прокурору, трохи лиш менше х╕ба.


Лавка, зв╕сно, навпроти його л╕гва була. У ту лавку деф╕цити усяк╕ завозили, смак один - ╕кри, пам"ятаю, дадуть завб╕льшки з мисливський шр╕т, рибки червоно╖ там, апельсинчик╕в крутобоких. ╤ це у часи, коли мило по талонах лише давали, а за молоком чи ковбасою у черз╕ непритомними падали. Жихтари% ла я соб╕ потихеньку, жила%поживала, як в Бога за па% зухою, пакуночки ╕менн╕ начальникам лаштувала.


А начальники навколо мене мухами крутяться, ла% зурики отак╕, лаг╕дн╕ ╕ сердечн╕. Весело вельми бувало, як народу у лавц╕ повно, а вони пакуночки ждуть, п╕дморгують непом╕тно ╕ на мигах показують; оч╕ в са% мих п╕дсолоджен╕ ╕ прохальн╕, жал╕бн╕ оч╕. Шкода мен╕ ╖х ставало.


- Громадяни, - до черги кажу, - розступ╕ться. Тут по замовленню попередньому, прогресивна торг╕вля.


╤ шихну в руки пакунок.


Черга ╕скри очима креше, блиска╓ з%п╕д лоба, бо сказати, зв╕сно, не см╕╓. Ну, а шишц╕ як╕й, скаж╕мо, начу м╕л╕ц╕╖, то вже пакуночки особлив╕, з чорного хо% ду, веч╕рком десь, як циганське сонце з╕йде...


Перш я соб╕ ╕ крихти не брала, тремт╕ла, як м╕сячне кошеня над цюрпалком ковбаски, лиш побожно диви% лась на кожного тамтешнього туза - як же, то са%а%м... Нав╕ть коли прокурор, забираючи пакуночок ╕з п╕дсобки, залицявся ╕ м"яв мене межи ящик╕в, то й то лиш злегенька в╕дгр╕балась, з острахом дивлячись на бараняч╕ оч╕ його, що липли ╕ кле╖лись.


Журно стало мо╖м кл╕╓нтам, як загалд╕ли кругом та загалдикали, по%риб"ячому зацв╕р╕нчали, кому ╕ що заманеться - гласно тепер цв╕р╕нчали. А мен╕ однако% во, мен╕ все в ялиночку. Р╕вн╕сть то р╕вн╕сть, як така тепер вийшла вказ╕вка, то я р╕вн╕ ус╕м пакети у п╕дсоб% ц╕ у целофан пакую.


Добра робота, люди, т╕льки свист у кишен╕, а тут засверб╕ло фарсу, заманулось пожити... ╤ за╖ла мене нудьга, зелена й тягуча - одним, бачте, багато можна, а мен╕ чомусь зась.


Тут, як на те, подруга ╕з бази п╕д"юджу╓.


- Банку ╕кри - матимеш спорткостюм. ╤мпортний шик%модерн, мейд ╕н не наше.


Важко з╕тхаю, стражденно.


- Де ж ╕кри то╖ взяти, - ганяю гусей, мов такий уже я недотямок. - Все розписано по пакуночках.


Але ж свербить мен╕ шик, смоложить. Йду в аптеку до знайомо╖ давньо╖:


- Дай%но тари, - кажу, - баночок отаких ма% нюс╕ньких.


- Та наче нема манюн╕х, - перехилю╓ голову ╕з ва% ганням, мов квочка на зерня мачине. - Х╕ба ось так╕, для сеч╕ на анал╕зи.


- Та давай, - махаю рукою весело ╕ в╕дчайдуш% но, - з"╖дять ╕ не згорбляться.


Дербанула я, п╕шла в долю ╕з мо╖ми кл╕╓нтиками - перед╕лила ╕ раз ╖х пакуночки, ╕ вдруге, ╕ всьоме, а на восьмий таки заарканили. ╤ прив╕в мене с╕рий барон у ментовську ╖хню контору.


Дал╕ швидко усе закрутилося. В аквар╕ум мене в╕дразу, в оту камеру ув"язнення попереднього, ╕ поча% ли коритити справу. Одного дня у лавц╕ знайшли не% стачу, ╕ншого - лишки, справа моя обростала, як до% глянуте курча п╕р"ям, ╕ сл╕дчий уже тюльпаном цв╕в на очах. Добре вм╕в вишивати сл╕док, як судили, уже уздр╕ла.


- Це ж до якого пад╕ння треба д╕йти, - вельми гн╕вався на суд╕ прокурор, ╕ в╕д того аж лисина в нього пот╕ла, - щоб нашому трудовому народу ╕кру в баноч% ках з%п╕д сеч╕ продавати.


- Та не було там ╖╖, не було, баночки просто з апте% ки, - простягала я руки до адвоката.


Але той т╕льки трясся чогось ╕ закривав умивальни% ка свого долонями.


Три роки вчесали мен╕ з конф╕скац╕╓ю, просто ╕з су% ду п╕д ручки взяли ╕ повезли.


Ага, я забула ╕ще, як описували мене. Добрячий%та% ки табун у квартиру ввалився, оч╕ з ц╕кавост╕ аж шкварчать... Судовий виконавець, метушливий ╕ не% дорослий (гречку вельми любив, то я останн╕ роки гре% чан╕ пакетики йому лаштувала), тепер вельми значи% мо розходжував по к╕мнатах, надувався ╕ носа дер, як старий горобець, що вимага╓ поваги до себе ╕ настов% бурчу╓ потр╕пане п╕р"я. С╕рий барон, наш мент д╕ль% ничний, кому завше тихцем м"якоть на фарш в╕д к╕сток в╕др╕зала, мов на ринку, тепер товстими корот% кими пальцями щупав гардини та покривала, при% цьмакував ╕ задумливо мружив око. Депутат, що роз% зирався, бувало, злод╕йкувато, коли пачку масла йому виймала з%п╕д прилавка, ниньки нишпорив впевнено ╕


хазяйнував на кухн╕, виливав ╕з банки у раковину за% кисле молоко, придивляючись пильно, принюхую% чись, а чи не зблисне часом золотий, нишком захова% ний перстень.


Я стояла б╕ля дверей, з╕першись спиною об ша% л╕вку, ╕ посм╕халася; гост╕ теж соб╕ посм╕хались весело так, вдоволено ╕ не криючись. Вони шастали по к╕мна% тах, шаруд╕ли б╕лизною в шаф╕, витрушували з ета% жерки, мов вибивали од пилу, книжки, ╕ на лицях у них с╕яла блаженна, найвища ╕ найсолодша ут╕ха.


Н╕чого мен╕ не шкода було, н╕ за чим не щем╕ло сер% це, х╕ба лиш як с╕рий барон взявся щупати тюль в сво╖ товст╕ й коротк╕, наче обрубан╕ пальц╕.


- Нарешт╕, два роки начальнику шукав отаку... Химерну то мала я тюль, зв╕сно, не нашу, як захо%


дило сонце, то с╕яла вона, св╕тилась райдугою, що за% висне над полем по л╕тньому, теплому ╕ скрадливому, бувало, дн╕.


- Бидла, - кажу, - в дитячий садок оддайте. Отож просто з суду посадили мене в канарку тещи%


ну, два менти с╕ли об╕руч, ╕ повезли в солонку оту де% рев"яну, в колон╕ю.


Мукала там я перш╕ два тижн╕, фунт диму зафрах% тувала, аж бачу - н╕чого мен╕ пудритись, хай пошука% ють дурн╕шого валянка. Розглед╕лась я з часом тр╕шки ╕ до начальника головного в колон╕╖:


- Кадра я, - кажу, - жухла, д╕лаш. У торг╕влю чи постачання брати не гайтесь.


А в╕н сидить соб╕, посм╕ха╓ться, зубом виблиску╓ золотим, ╕ все отак ключика в╕д машини на пальц╕, граючись, крутить.


Пожила я розк╕шно два роки, потавричила, пожи% рувала. Багато чого крутилось в мо╖х руках, в╕д за% морських цукерок до люксового гарн╕тура, ╕ багато хто з гоноровими з╕рочками на плечах, не соромля% чись, ламав шапку перед╕ мною, перед зеком простим радянським. ╤ головне, що боятись мен╕ було н╕чого,


переполоху не в╕дливати - канарка тещина б╕льш н╕куди не в╕двезе, н╕куди дал╕ везти. А ще за спиною отакий ведм╕дь... В╕н ╕ старшим сво╖м, поблискуючи золотим зубом, так само поблажливо й зверхньо всм╕хався.


Я т╕льки й жила, що в тюрм╕.


Та я вже знала, що не бува╓ задовгим щастя, ╕ не стала чекати, доки вся котушка моя розмота╓ться, до% ки увесь виповниться м╕й строк.


Прийшла я знову у каб╕нет, с╕ла ╕ ногу за ногу заки% нула.


- В╕дпускай, - кажу. - В╕дслужила.


- Так р╕к же ╕ще, - блиснув зубом ведм╕дь.


- В╕дпускай п╕слязавтра, - з╕тхнула.


Вийшла я п╕слязавтра за браму, ще отой вертухай на воротах, збоку два, мен╕ честь в╕ддав, стала й гляну% ла на високе сонце.


То ж воля, нарешт╕, думаю, ╕ сонце таке круглови% де, ╕ пташка он в╕льно соб╕ у неб╕ булдирить... Рад╕ла я, рад╕ла%таки, хоч знала, що воля моя вже за спиною, там, за колючим дротом, ╕ тут не мати н╕коли ╖╖ - мо╓╖, колишньо╖, звично╖, справжньо╖.


Так воно й трапилось. Не пустив чолов╕к торгувати. Ще й дочка соромитись стала, гн╕ватися на балачку, на блатну мою музику. А я все для не╖ старалась.


Ну, н╕чого, я за сво╓ однаково... Кв╕точки паперов╕ тепер поп╕д цвинтарем продаю, дещо ╕ще згадала.


Ви чого так раптово? Ви подумали?


Та я ж параф╕нки п╕дкинула вам, свист ╕ год╕, в╕д безд╕лля в вагон╕ ото по бездор╕жж╕ чешу, л╕плю горба% того та лапшу на вуха розв╕шую... А ви подумали...


Не сид╕ла я у тюрм╕, не сид╕ла. Я ж╕нка порядна.


1989 р.


ÏÐÎÒÎÏËÀÇÌÀ


Черга до л╕каря у довгому коридор╕ з просякнутим йодом кислим пов╕трям, з жовтими, вичухраними спинами панелями, посувалася пов╕льно, ╕ в╕н мовчки, час од часу гикаючи, сид╕в пом╕ж понурих, заглибле% них у себе, у сво╖ невидим╕ болячки людей. Гикавка ч╕плялася до нього здеб╕льшого негадано ╕ мордувала нев╕дворотно, досить було хоч злегка рознервуватися, вчинити комусь наперек╕р йому або роздратувати, як дратувало зараз оце нудотне чекання - в╕н злився ╕ тихо згавкував, мов цуценя спросоння, а в╕д цього нер% вувався б╕льше, бо дос╕ ще стидався людей, гикавка ╕з зловт╕хою напос╕дала дужче, пересмикувала ним ╕ пробувала вивернути, наче рукавицю, до того нев╕дь% чому брала дригота, ╕ в╕н, як на сирому ос╕нньому про% низливому в╕тр╕, др╕бно цокот╕в зубами.


За тонкою ст╕ною ╕ нещ╕льно причиненими дверима Дороф╕й Варламович чув, як шаруд╕в шкарубкий пе% рекрохмалений халат, ╕ л╕кар кр╕зь зуби озивався не% дбало, мов так неохоче розлучався ╕з кожним словом, яке м╕г по доброт╕ душевн╕й дарувати хворому, а м╕г ╕ не дарувати. "Дихайте. Глибше дихайте. Ще, вам ка% жуть, дихайте".


- Там один важкий на коридор╕, - почувся голос несм╕ливий, мов подзв╕н з покр╕вл╕ перших весняних, неспод╕вано зблискуючих райдугою крапель, тонкий ж╕ночий, очевидно, медсестрин голос.


Л╕кар не в╕дпов╕в, очевидячки, вагаючись, розщед% ритися йому ще на слово чи н╕, т╕льки зашаруд╕ли папе% ри, мов по них злякано розб╕галися миш╕, ╕ п╕сля мов% чанки в╕дкинув слово, наче збраковане ╕ непотр╕бне:


- Зачека╓.


В╕дчуваючи за сорочкою др╕бний лоск╕тливий п╕т, що виступав, як живиця ╕з смолистого стовбура на


осонн╕, врешт╕ Дороф╕й Варламович зайшов у каб╕нет ╕, важко та сумовито з╕тхнувши, опустився на ст╕лець навпроти л╕карського столу. Л╕кар нав╕ть не подивив% ся на нього, а й дал╕, недбало тримаючи кулькову руч% ку сво╖ми довгими к╕стлявими, мов у г╕псового скеле% та, пальцями, писав так зосереджено та захоплено, на% че те писання ╕ було його найб╕льшою та найсер% дечн╕шою вт╕хою, наймлосн╕шою насолодою, недо% сяжним ран╕ше ╕ ледве впольованим щастям.


Нарешт╕ л╕кар п╕дняв с╕р╕, як будень, втомлен╕ оч╕.


- А то ви отут зубами цокотите?


- ╤%╕ я, - за╖кнувся в╕н, од неспод╕ванки згикнувши.


- То не цокот╕ть, будь ласка, ви ще не вмрете. Той, що помре, уже не цокотить.


"Треба було дати", - тоскно занило в Дороф╕я Вар% ламовича, ╕ в╕д цього лице його стало, мов з╕в"яле, за% лежане ╕ зморхле яблуко. Треба було таки дати напе% ред, але в╕н побоявся.


Нещодавно водили Дороф╕я Варламовича добр╕ знайом╕ до ╕менитого в тутешн╕х краях л╕каря, ╕ той довго м"яв стар╕юче, але все ще рожеве т╕ло прудкими злод╕йськими пальцями, мов л╕пив його наново з гли% ни чи бодай поправляв природу, яка змайструвала в ньому, недомисливши, щось не так або принаймн╕ з чималими огр╕хами.


Дороф╕й Варламович церемонно подякував ╕, ру% шивши до дверей, непом╕тно шихнув асигнац╕ю у в╕дстовбурчену, мов утомлено ╕ байдуже поз╕хаючу, кишеню халата, що вис╕в б╕ля входу.


- Ст╕йте! - високий ╕ деренчливий, н╕би цирку% лярка, трохи здивований голос спинив його на поро% з╕. - Верн╕ться!


"Невже?" - Дороф╕й Варламович не злякався, а швидше був спантеличений, бо за немалий його в╕к ще не в╕дмовлявся н╕хто. ╤ в╕н неохоче, нав╕ть трохи обра% жено, вернувся.


- ╤д╕ть, - раптом знову, мов кпився ╕з нього, пока% зав л╕кар на двер╕.


"Чудить чолов╕к", - знизавши плечима, лайнувся подумки Дороф╕й Варламович ╕ потелепав до порога, не забувши так само ненароком шихнути у м╕стку, як обр╕чниця, кишеню халата ще одного пап╕рця хрусткого.


- Верн╕ться!!! - виляском батога знову наздогнало його.


"Ум╕ють же люди жити", - з незлобивими завид% ками подумав Дороф╕й Варламович, минаючи халат, що в╕дстовбурчував кишеню, як голодного рота.


Л╕кар знову погнав його до дверей ╕ знову завернув, ╕ ще один пап╕рець з тихим шелестом, мов переп╕лка в достигаюче жито, пурхнув у кишеню халата.


- Так ось чому не подобалась ваша хода, - рапто% во зрад╕в ╕ п╕др╕с, мов на др╕жджах, л╕кар, а тод╕ знову накинувся на його т╕ло ╕ м"яв ╕з подво╓ною зл╕стю, на% че його мучила сов╕сть, що за першого разу не пе% рем"яв усе до найменшо╖ к╕сточки.


Ще одну асигнац╕ю Дороф╕й Варламович опустив без жалю, але з видимою повагою до глибоко╖ та невси% тимо╖ кишен╕, ╕ черговий окрик наздогнав його вже за порогом.


К╕лькома розмашистими кроками л╕кар цибонув до халата ╕, вигр╕бши жужмом грош╕, на якусь мить зава% гався, тримаючи ╖х обома руками перед собою, а тод╕ шурхонув йому в обличчя.


- Дикобраз. Нахаба. - В╕н ковтав кожне слово ок% ремо, ╕ були т╕ слова аж давкими. - Корова. Я б тебе с╕чкою пас.


Цей недавн╕й випадок мимох╕ть сплив у пам"ят╕, коли л╕кар ╕з довгими та тонкими пальцями г╕псового скелета, черконувши к╕лька сл╕в на рецепт╕, простяг% нув його Дороф╕ю Варламовичу.


- ╤ в╕зьм╕ть себе в руки. Зарадити в╕д неврастен╕╖ ви можете т╕льки сам╕ соб╕.


"Треба було все%таки дати, - холодно й байдуже, бо не любив видаватися розумаком задн╕м числом, поду% мав Дороф╕й Варламович, виходячи ╕з каб╕нету, мов облитий жбаном холодно╖ ╕з тоненькими прозорими ╕ дзв╕нкими льодинами води. - Бодай для того, щоб но% са не дерла ця шмакодявка".


Минуло вже з п╕вроку, як життя Дороф╕я Варламо% вича п╕шло абияк, вивернулося незвичним, небаченим дос╕, незнаним ╕ неспод╕ваним для нього боком. Напро% весн╕, похмурого ╕ холодного дня, в╕н поховав ж╕нку, з якою прожив в╕к, але так ╕ не зр╕сся душею, як не мо% жуть зростися два р╕зн╕ дерева, яким судилося пусти% ти кор╕ння поряд, проте кожне тягло сво╖ г╕лки вгору саме по соб╕. Йдучи за труною та тулячи голову в ком╕р в╕д ск╕сного мокрого сн╕гу, що липнув до обличчя, та% нув ╕ бридко спливав, в╕н подумки проводив ж╕нчине життя так, як проводять на перон╕ байдужим погля% дом по╖зд, яким не збираються ╖хати, ╕ той по╖зд про% мигот╕в перед очима ╕ зник у далин╕.


В╕дразу ж п╕сля похорону Дороф╕й Варламович оформив пенс╕ю, бо в його ризикован╕й служб╕ торго% вельного експедитора могла п╕дстер╕гати будь%яка прикра випадков╕сть, непередбачувана ╕ невирахову% вана нав╕ть його гнучким ╕ хитрим лисячим розумом, що в╕дчував небезпеку заздалег╕дь. Тим б╕льше, маю% чи коп╕йчину про запас, в╕н не хот╕в на стар╕сть ризи% кувати, хвилюватися ╕ тремт╕ти, мов рудий листок на дерев╕, який чудом перезимував ╕ з останн╕х сил три% мався на г╕лц╕ давно всохлими жилками. Дочки його давно повиходили зам╕ж ╕ жили окремо, т╕льки ╕нко% ли, як треба було грошей, отод╕ вони винувато загля% дали йому в злегка помутн╕л╕, оточен╕ густою с╕ткою зморщок оч╕. Лишався неодруженим син, якого в╕н справд╕ любив колись та спод╕вався, що той матиме батьк╕вську спритн╕сть ╕ твердо ╕тиме життям.


Життя треба обхитрити ╕ не за╜авитись, - змигува% ли не раз думки в Дороф╕я Варламовича, вискакували


раптово, наче зелен╕ цифри на електронн╕й машинц╕, ╕ так само зникали, - бо якими б словами не затулюва% ли соромливо суть життя, у ньому, був певен, велось, як на ринку: вдосв╕та одна ц╕на, ╕ за не╖ б"ються, а п╕д об╕д н╕яка, ╕ задарма не беруть. Дороф╕й Варламович не крав ╕ м╕г дозволити соб╕ зверхньо дивитися на ко% лег, що нишком гр╕шили цим ремеслом, але коли, скаж╕мо, привозив машину короп╕в, то його незм╕нно ще на п╕д"╖зд╕ до м╕ста ждали давн╕ кл╕╓нти, що черво% ними, довгими й жад╕бними руками перемацували чи не кожну рибину. А за годину вже на ринку т╕ коропи, виграючи ср╕блястими боками, хтиво вигинаючи спи% ни ╕ витанцьовуючи на вагах, випучували здивован╕ оч╕ чи то на покупц╕в, чи то на ц╕ну, що п╕дстрибувала вище за них: коропи били хвостами, оббризкуючи не% терплячих покупц╕в, ╕ т╕ добродушно мружилися в╕д самого лише споглядання на впасену на прив╕лл╕ став╕в та озер живн╕сть, а кожний удар дужого хвоста наче в╕дл╕чував гривню в кишеню Дороф╕я Варламо% вича. Йому не доводилося картати себе, навпаки, в╕н твердо знав, що ╓ благод╕йником для людей, бо хто не шкоду╓ с╕ро╖ речовини ╕ не л╕ну╓ться ворушити м╕зка% ми, аби припливла йому зайва коп╕йчина, тому й фос% фору треба б╕льше для зголодн╕лого мозку; ╕ то було, безсумн╕вно, найвищою справедлив╕стю життя, ╕ саме в╕н давав людям цю справедлив╕сть.


А наступного дня т╕ ж сам╕ червон╕ довг╕ ╕ не% спок╕йн╕ руки вже перемацували лимони, ще наступ% ного - кавуни, ╕ лежали вони в магазин╕ хирляв╕ та заморен╕, зате на ринку кавуни красувалися як впа% сен╕ смугаст╕ ╕ самовдоволен╕ п╕дсвинки.


Дороф╕й Варламович любив колись сина ╕ думав, що той, як ╕ батько, твердо ╕тиме життям, розсуваючи л╕ктями ╕нших, але син, на превелику прикр╕сть, вдався бозна в кого - розгодований ╕ тлустий, наче розварений вареник, з пухкими ж╕ночими руками, червоними, з полив"яним в╕дливом щоками, з вайлу%


ватим пересиченим нех╕ттю поглядом, в╕н жив, як трава, ╕ ще в п"ятому клас╕ його прозвали чомусь Про% топлазмою. А коли сина виперли за бешкет з ╕нститу% ту, куди ледве вдалось приточити, Дороф╕й Варламо% вич махнув на все рукою ╕ зовс╕м збайдуж╕в до сина.


Дивне в╕дчуття волод╕ло тепер Дороф╕╓м Варламо% вичем: наче в╕н опинився на н╕чному безкрайому та засн╕женому пол╕, де зл╕ва ╕ справа, попереду й позаду не було не т╕льки р╕дно╖ та близько╖, а й взагал╕ живо╖ душ╕, лише ╕з пронизливим свистом, аж холонуло в грудях, лихов╕сно шугали в╕три, змахуючи сво╖ми ве% летенськими дужими крилами; сух╕ прочерств╕л╕ сн╕ги з металевим дзвоном мели та стелилися низом, ╕ не мало на чому спинитися око, бо н╕ дерева навкруги, н╕ стеблини, ан╕ з╕рок, що, безсил╕ пробитися кр╕зь б╕лу загуслу мл╕ч, могли б указати йому той ╓диний рят╕вний напрям; в╕н бр╕в навмання, швидше за звич% кою, безмежним простором н╕мо╖ пустел╕, ╕ в нього, позбавлена нав╕ть бажань, мерзла душа.


Найб╕льше страхала Дороф╕я Варламовича не са% мотн╕сть, ж╕нчина смерть ╕ зчуж╕л╕сть д╕тей, черст% в╕сть друз╕в, що враз в╕дцуралися од нього, ледве ки% нув хл╕бну посаду, як ╕ в╕н, до реч╕, якось непом╕тно, збайдуж╕в до них; дивували й страхали його найб╕ль% ше вмерл╕ бажання.


Колись в╕н ум╕в пожити. Час од часу вириваючись до тестя у велике м╕сто - здеб╕льшого з друзями, з ж╕нкою випадало р╕дко, - в╕н з годину сид╕в за крих╕тним золоченим келишком ╕ статечно балакав з тестем, незм╕нно закутаним в теплий халат, бо пан╕чно боявся старий простуд ╕ надм╕рностей; в╕н го% ворив шанобливо та чинно, ледве прикладаючись гу% бами до келишка ╕ непом╕тно п╕д столом наступаючи на ноги друзям, яких аж душив см╕х в╕д такого при% стойного видива. Ночувати, соромливо вибачаючись, у ж╕нчиних батьк╕в в╕н не лишався, бо не хот╕в завдава% ти клопот╕в та незручностей; тим часом його вже дав%


но чекало замовлене одразу на к╕лька д╕б такс╕, прияз% но блимаючи жовтим вогником п╕д будинком, а в ки% шен╕ збрязкував ключ в╕д порядного номера у готел╕.


Т╕льки тепер починалося неп╕дробне його життя - дзв╕н уже справжн╕х, достойних моменту келих╕в, п"янкий блиск ж╕ночих очей, в╕д якого закипала, бур% хала, вирувала ╕ клекотала кров, безтурботний см╕х, що розсипався, як перший ламкий ╕ тенд╕тний л╕д, за% пах ж╕ночого т╕ла, що вводив його у зв╕рину безтяму; вранц╕ ж╕нки умивались шампанським, трохи дим╕ла затуманена та зашумел╕ла голова, ╕ в╕н вертався додо% му, до с╕м"╖, ╕ знову йшло розм╕рене та чинне життя скромного експедитора.


Зараз його, ще чолов╕ка при сил╕, вже не тягнуло н╕ до ж╕нок, н╕ до гульбища, при бажанн╕ в╕н м╕г би соб╕ не в╕дмовляти н╕ в чому, та в тому й була б╕да, що не мав н╕яких бажань. Дороф╕й Варламович наче бр╕в тим безкра╖м засн╕женим полем, бр╕в без просв╕тку над╕╖ ╕ спод╕вання, ╕ н╕кого не було в цьому вимерлому безмежному обшир╕, т╕льки в╕н сам, пронизуваний ко% лючим навстр╕чним в╕тром, т╕льки його ледве тепле т╕ло - останн╓, що лишалося йому на цьому св╕т╕. ╤ в╕н став дорожити цим останн╕м.


П╕сля смерт╕ ж╕нки швидко зб╕гли весна та л╕то; ос╕нь видалася недоросло короткою ╕ настала рання зи% ма. Дороф╕й Варламович м╕г годинами у квартир╕ не% зрушно ╕ сонно сид╕ти, зн╕чев"я дивлячись у в╕кно, де на покр╕вл╕ сус╕днього будинку по св╕жому, ще не зс╕лому сн╕гов╕, хилитаючи головою, мов човником, поважно ходила патлата ворона. Вона походжала ха% зяйновито, ╕нколи провалюючись у сл╕пучо%б╕лий сн╕г та втримуючи р╕вновагу змахом крила, що аж зблис% кувало чорно%зеленим полиском п╕р"я, з╕рко видивля% лася занесену в╕тром ╕з дерева прип╕зн╕лу нас╕нину ╕, хвильку прим╕рявшись, прудким кидком дзьоба скльо% вувала харч, а тод╕ п╕дн╕мала голову ╕ переможно огля% далася навкруги. Дороф╕й Варламович ╕з незрозум╕ли%


ми завидками ╕ ворож╕стю водив очима за прив╕льно розгулюючим птахом: ти бач, думав в╕н, дурна ворона, а й та, кажуть, живе триста л╕т.


Дивно якось ╕ каламутно було в нього на душ╕. Жит% тя прошум╕ло, воно за плечима уже, не хот╕лося йому н╕чого тепер, але й умирати таки не хот╕лося. Сам╕й думц╕ про це противилося усе ╓ство Дороф╕я Варламо% вича, усе т╕ло, аж гусяча шк╕ра зб╕гала на ньому ╕ на% стовбурчувалося, як у дражливого пса на загривку, р╕дке жовте волосся, яким вросли його руки по л╕кт╕ ╕ груди.


Дороф╕й Варламович не м╕г змиритися з тим, що в╕н п╕де, його не буде, а ц╕ люди, дерева ╕ птахи залишать% ся, залишиться св╕т, на якому й щербини в╕д втрати його не з"явиться.


Гнаний п╕дсв╕домим нутряним страхом, Дороф╕й Варламович почав ходити по л╕карнях, жахатися, ко% ли траплялося зайвий раз чхнути чи зненацька в╕дчу% ти кольку. Л╕кар╕, яким вдавалось шихнути гр╕ш, за% поб╕гливо вистукували його, мов дятли суху деревину, примушували показувати язика, попасти ╕з заплюще% ними очима пальцем у к╕нчик носа, врешт╕, ховаючи погляд, дог╕дливо заспокоювали його, ╕ в╕н ╖м не в╕рив; Дороф╕й Варламович б╕льше в╕рив тим, кому не давав н╕чого, але вони здеб╕льшого посп╕шали не вельми дел╕катно, деколи нав╕ть не криючись, позбутися йо% го, як отой з довгими ╕ тонкими пальцями г╕псового скелета.


Його поступово починали втомлювати безк╕нечн╕ ход╕ння просякнутими л╕ками коридорами, занудливе чекання п╕д дверима, вишукування все нових способ╕в в╕ддячити шелесткою асигнац╕╓ю за увагу, ╕ в╕д того в╕н т╕льки тривожн╕ше та чутк╕ше тепер прислухався, так чи не так сьогодн╕ тенька╓ його серце, - повинно б, думалося, качати, мов водяна помпа, а воно в╕дзи% ва╓ться лиш як старий ╕ приношений будильник; ╕ тод╕ в╕н, сточений сумн╕вами та гризотою, наче шашелем


оболонистий брус, вир╕шив врешт╕ обхитрити ╕ випро% бувати л╕кар╕в.


Купивши важк╕ дерев"ян╕ милиц╕, Дороф╕й Варла% мович пошкутильгав на прийом ╕ вперше не звичним ╕ впевненим голосом хазя╖на життя, а з жал╕бними нот% ками, став довго розказувати л╕карю, як болить у спин╕ ╕ тягне ногу. Дороф╕я Варламовича негайно по% клали в л╕карню ╕ заб╕гали навколо нього, як б╕ля но% во╖ цяцьки, анал╕зи ╕ компреси спочатку т╕шили його, проте небавом сподобалися ╕, певне, в╕н в╕дчув би вже прикр╕сть, якби раптом не стало ╖х.


В╕н лежав у палат╕ на двох, ╕ сус╕д, худющий старий ╕з жовтою зморхлою шк╕рою, що обвисала ╕ тел╕палася на костях, мов була скро╓на неуважним кравцем для нього завеликою, ц╕л╕с╕нькими днями набридним не% угавним ос╕нн╕м дощем жебон╕в про сво╖ болячки, про неслухнян╕ нирки ╕ б╕лок у сеч╕. Спочатку Дороф╕й Варламович сердився ╕ дратувався, аж згикував, але гнучкий ╕ практичний розум його зум╕в видобути ╕ з цього вигоду: тихенько замкнувшись у туалет╕, в╕н до свого анал╕зу бовтнув я╓чного б╕лка.


Знову заб╕гали б╕ля нього ╕ злякано перемацували т╕ло, наче були непевн╕, чи все тут на м╕сц╕ та чи не пропало н╕чого, ╕ в╕н т╕шився увагою до себе, бо був потр╕бен комусь, цим л╕карям ╕ медичним сестрам, в очах яких пом╕чав сп╕вчуття ╕ жал╕сть. Але це тривало недовго, наступного дня б╕гати перестали, а сестра невдоволено буркнула, що дивн╕ хвор╕ тепер п╕шли, напевно, скоро, як кури, нестимуться ╕ сокоритимуть, раз в анал╕зах курячий б╕лок появився.


День за днем в його чашечц╕ меншало л╕к╕в, неба% вом лежали там лише жовт╕ горошини в╕там╕н╕в, ╕ л╕кар натякнув про виписку.


Ось тод╕ на черговому обход╕ ╕ розбив Дороф╕я Вар% ламовича парал╕ч. На запитання в╕н белькот╕в неслух% няним язиком, наче той раптово прир╕с, а права рука, яку л╕кар обережно п╕дняв ╕ пустив, впала безв╕льно ╕


нем╕чно. Три дн╕ тупцювали навколо нього, м╕ряли тиск, капали в вени, але все одно не кращало. Врешт╕ роздягли догола, накрили простирадлом, наче мерця, ╕ сказали, що буде консил╕ум.


Через годину в палату зайшов високий опасистий чолов╕к ╕ з ним тро╓ ж╕нок; чолов╕к, схилившись над Дороф╕╓м Варламовичем, довго вислуховував пульс на л╕в╕й, здоров╕й руц╕ ╕ мовчки йому дивився в оч╕, наче там була виписана вся ╕стор╕я його хвороби ╕ його жит% тя; незмигний ╕ непроникний той погляд злив Дороф╕я Варламовича, аж п╕двертала гикавка, ╕ в╕н спантели% чено кл╕пав пов╕ками, пробував ╕ не м╕г заховати оч╕, мов загнали його в т╕сний куток ╕ не давали вибратися, розминутися та втекти. Неспод╕вано опасистий л╕кар м╕цно стиснув його здорову руку ╕ раптово, одним рив% ком, зсмикнув простирадло: якусь мить Дороф╕й Вар% ламович лежав у чому мати народила, а тод╕ соромли% во, по%дитячому з╕щулив ноги ╕ хапливо прикрив гр╕шне т╕ло долонею право╖ руки.


- Ви здоров╕, - тихо сказав ╕ випростався опасис% тий л╕кар, а ж╕нки в╕двернулися.


Дороф╕й Варламович встав ╕, вже не стидаючись, почав одягатися.


- Милиц╕ не забудьте, - чемно нагадав л╕кар, ╕ см╕шки за╕скрилися в його очах.


Дороф╕й Варламович не в╕д╕звався, проб╕г товстими пальцями по ╜удзиках, нав╕ть не глянув на милиц╕ ╕ вискочив ╕з палати, хряпнувши за собою дверима.


Тепер в╕н замкнувся в соб╕ ще б╕льше ╕ днями, нена% че врослий, сид╕в самотньо б╕ля в╕кна, за яким чадили автобуси синюватим ядучим димом, метушилися за% клопотан╕, так╕ тепер дивн╕, дивлячись збоку, люди, бо самому йому не було вже куди посп╕шати. Близька стар╕сть ╕ неминуча колись же смерть вводила його в незрозум╕ле зац╕пен╕ння, так, як ц╕пен╕╓ людина, ко% ли котиться з╕ столу ╕ летить на п╕длогу склянка, а по% хопиться й стямиться аж тод╕, як бризнуть вус╕б╕ч ос%


колки; Дороф╕й Варламович не м╕г пробачити, що в╕н п╕де, в╕д нього не лишиться н╕чог╕с╕нько, а люди так само метушитимуться, будуть рад╕ти ╕ чимось журити% муться; в╕н не м╕г пробачити цього нав╕ть патлат╕й во% рон╕, що вс╕лась на кра╓чку сус╕дсько╖ покр╕вл╕ ╕ зн╕чев"я крутила головою, наче з╕бралася влаштувати% ся вуличним регулювальником. Хоч би пам"ятник йо% му поставили, думав в╕н, але чуж╕ люди цього не зроб% лять, а на д╕тей над╕я мала.


Дороф╕й Варламович уявляв себе в камен╕ - моло% дим, кучерявим ╕ впевненим, з гордо п╕днятою голо% вою, так, як ╕шов в╕н усе життя, бачив себе у велично% му мармур╕, ╕ той пам"ятник високо зн╕мався над вс╕ма ╕ншими.


В╕н спробував якось завести мову з д╕тьми, об╕цяв залишити на те велик╕ грош╕, але з сумом ╕ крижаним холодом у душ╕ зрозум╕в: не поставлять, дочки скуп╕, а син неминуче проп"╓. Коли радився з ними ╕ випробу% вав ╖х, то стежив за д╕тьми пильно, вслухався у слово кожне так, як м╕г вслухатися т╕льки у власне т╕ло. Син, зачувши про грош╕, облизував син╕ ╕з перепою гу% би, а дочки св╕тили голодними очима.


╤ тод╕ Дороф╕й Варламович, не над╕ючись вже на д╕тей, зняв у банков╕ грубу суму ╕ по╖хав замовляти соб╕ пам"ятника сам. Пам"ятник об╕цяли виготовити най% ран╕ше за к╕лька м╕сяц╕в, зате прив╕з, дякуючи знайомо% му, таку припалу йому до вподоби могильну огорож% ку - з нержав╕йки, з вигадливими металевими кв╕тами. Проте практичний розум Дороф╕я Варламовича звик передбачати вс╕ вар╕анти, до нем╕чно╖ старост╕ й смерт╕, думалося не раз, ще треба якось дожити, ╕ в╕н час од часу збирав д╕тей та в╕в мову про те, хто його догляне у старост╕ ╕ кому в╕н на знак в╕ддяки в╕дкаже


найб╕льший кавалок свого грошового набутку.


- Мабуть, тоб╕ в╕дпишу, - казав, скоса зиркаючи на старшу дочку, ╕ вона мовчки й посп╕шно кивала го% ловою.


- А може, нав╕ть тоб╕, - переводив важкий ╕ не% змигний погляд на меншу.


╤ та теж кивала дог╕дливо.


- Чи краще тоб╕: хоч ╕ п"яниця, а все ж таки мен% ший син, стар╕сть мою доглядати повинен, - пронизу% вав, наче швайкою, поглядом сина.


- То нам запросто, - весело згоджувався син ╕ за% мислювався на мить, мов подумки щось вираховував.


- А може, поки що н╕кому не в╕дписуватиму, - су% мовито ╕ розчаровано з╕тхав Дороф╕й Варламович ╕ роз% казував притчу про старого ╓врея, який роздарував майно д╕тям ╕ якого, уже непотр╕бного, д╕ти вигнали з хати. Знайшовся, щоправда, давн╕й приятель д╕да, що дав притулок йому ╕ взявся доглянути. А за якийсь час п╕шла чутка, що той приятель забрав неспроста старо% го, бо в нього, подейкували, ще лишилось чимало золо% та. ╤ тод╕ поприб╕гали д╕ти ╕ знову забрали старого до се% бе, доглядали тепер уже ласкаво та турботливо. Старий простив д╕тям зло ╕ уже був приязний з ними, т╕льки не дозволяв н╕кому в╕дкривати важкий чемодан на вели% кому замку, з яким не розлучався н╕коли. Врешт╕, ста% рий помер, ╕ коли в╕дкрили той чемодан, то побачили, що в╕н набитий кам╕нням, а зверху лежала записка.


- Яка, тату? - улесливо перепитував у Дороф╕я Варламовича син, хоча чув уже притчу десяток раз╕в.


- "Бийте цим кам╕нням того, хто майно за життя в╕дда╓ д╕тям", - переможно всм╕хався батько, та оч╕ його не см╕ялися.


Мабуть, щось таки в╕дчувала душа Дороф╕я Варла% мовича, яка наперед, без видимо╖ на те причини, жа% халася смерт╕: в╕н ╕ справд╕ помер, за об╕дом похлинув% шись кавалком шинки. Ще з п╕вхвилини качавсь по дол╕вц╕, мордований задушшям ╕ страх╕тливим не% угавним кашлем, аж оч╕ л╕зли з орб╕т, врешт╕ кинувся до людей - та прип╕знився ╕ вмер на пороз╕.


Ще як батько лежав на покут╕, дочки ╕з сином, злод╕йкувато зиркаючи у б╕к пок╕йника, наче раптом


в╕н м╕г устати ╕з вимощено╖ б╕лою стружкою домови% ни, перетрясли всю квартиру, шукаючи батькових грошей, перемацали одяг до складочки ╕ перетрясли подушки, зн╕маючи хмари в"╖дливо╖ пилюги, яку з ча% су материно╖ смерт╕ не вибивав н╕хто. Та ╖м не вдалося знайти ╕ крихти, мов набуте пок╕йником за довгий ╕ прибутковий в╕к нараз спопел╕ло ╕ його розв╕яв холод% ний пронизливий в╕тер, що шугав за в╕кном, стугон╕в нахололими шибами, протяжно завивав ╕ до решти вистуджував мовчазну землю, в яку назавтра належа% ло опустити ╖хнього батька.


Вдосв╕та, коли дочки п╕шли придр╕мнути, зб╕г з до% му ╕ син. Мордований г╕ркими думками, в╕н с╕в на пер% ший автобус ╕ за дв╕ години вже був у великому м╕ст╕. Починався робочий день, ╕ син, затесавшись у гом╕нк╕ потоки людей, на подв╕р"╖ мед╕нституту анатом╕чний будинок в╕дшукав майже в╕дразу.


Б╕ля велико╖ ванни чи то басейна з десяток молодих людей у б╕лих халатах слухали високого сивого чо% лов╕ка, що розказував щось уп╕вголоса, ╕ в╕н не% пом╕тно наблизивсь до гурту. ╤з св╕жого та морозяного пов╕тря, що легенько поколювало н╕здр╕, тут в╕д ╖дко% го формал╕нового духу засльозилися оч╕, ╕ в╕н вперше за останн╕ дн╕ ╖х витер хустиною.


Зв╕вшись навшпиньки, син заглянув через чи╓сь плече: в басейн╕ у р╕зних позах плавали мертв╕ людськ╕ зжовт╕л╕ т╕ла, ╕ в╕н жахнувся на мить. Здеб╕льшого то плавали т╕ла старих вже людей ╕з зморхлою кирзовою шк╕рою, особливо на обличчях, ши╖ та п╕дбор╕дд╕, з покрученими л╕тами, роботою ╕ бо% лячками вузлуватими ╕ сукуватими пальцями на ру% ках, що, розчеп╕рен╕, нагадували к╕гт╕ якихось незна% них птах╕в; смерть, можливо, одних застала зненаць% ка, ╕нш╕ вмирали тихо ╕ ублаготворено, але все те дав% но залишилося за межею, ╕ небагато можна було про% читати з п╕ддутих, набряклих ╕ обрезклих облич. Найближчий до сина труп був ж╕ночий, ╕ кр╕зь спале


на обличчя волосся на нього дивилося нап╕врозплюще% не осклян╕ле око немолодо╖ людини, здавалося, диви% лося воно з ц╕кав╕стю ╕ недов╕рою, мов хот╕ло упевни% тися, а чи все на цьому св╕т╕ залишилося так, як оста% вила його людина в свою судну хвилину; син знайшов у соб╕ силу скинути зац╕пен╕ння, бо не мав часу на розглядини, ╕ торкнув плече студентки попереду себе:


- Хто тут... конторою в╕да╓?


Здивоване нап╕вобернуте, майже дитяче лице т╕ль% ки роздражнило його.


- Я продати пок╕йника... Добре, кажуть, дають. Д╕вчина якось мерзлякувато знизала плечима.


- Тут т╕, кого в катастрофах не розп╕знали, хто без р╕дн╕...


Сивий високий чолов╕к обернувся неспод╕вано кру% то, ╕ довго, мов заморську дивину, роздивлявся його.


- Тут вже не купують ╕ не продають, - тихо сказав в╕н. - Але ви ще не похмелялися.


П╕зно ввечер╕ п╕сля похорону син бр╕в веч╕рньою ву% лицею, спотикався ╕ переч╕плювався, ╕ велика образа на батька, що встиг перехитрити уже на смертному по% роз╕, закипала в ньому. Але й син не лишився в боргу, бо ту надмогильну огорожку ╕з нержав╕йки з вигадли% вими бляшаними кв╕тками в╕н щойно продав по части% нах на хв╕ртки. ╤ ця ╓дина удача, та ще випите й з"╖де% не, що при╓мно в╕дтягувало живота, хоч трохи з╕гр╕ва% ла сина на зустр╕чному в╕тр╕ - той в╕тер, шорсткий ╕ колючий, пробирав до к╕сток, злов╕сно ск╕млив одино% ким бездоглядним псом, що зачув серед ноч╕ мерця, змушував ховатися в дупла ╕ закапелки пташку, за% грожуючи цю тремтливу грудку життя враз перетво% рити у льодяну скалку, той в╕тер вистуджував кров ╕ мертвив душу.


1995 р.


ÊÎÏ²ª×ÊÀ


Бавилася в м╕ському дворику д╕твора, ╕ лункий см╕х ср╕бним дощем дзвонив ╕ видзвонював пом╕ж стр╕мкими та розмашистими поверхами.


Б╕ля сх╕дц╕в валялася коп╕йчана монетка, по як╕й човгала, певне, вже не одна нога. Огрядний дядько, спускаючись сх╕дцями, кр╕зь цигарковий дим видих% нув якось недбало:


- Д╕ти, он коп╕╓чка, п╕дн╕м╕ть...


Чимсь зачепила недбал╕сть дядькова, ╕ Оленка на мить приспинила скакалку:


- Пх╕, вона ж брудна.


Гриць, що коло за колом викручував сво╖м три% кол╕сним, перев"язаним дротом велосипедом, якого дав% ненько уже перер╕с, вир╕шив ╕ соб╕ поважно докинути:


- П╕дн╕ми, раз тоб╕ кажуть доросл╕.


- А я не жебрачка, - стрельнула очицями напе% рек╕р Оленка.


Цей нестерпний Гриць завше хоче за старшого бу% ти, хоч насправд╕ на п╕вроку молодший.


- От ╕ жебрачка, - п╕дшпигнуло хлопця, бо Олен% ка сьогодн╕ йому скакалку пошкодувала. - В тебе нав╕ть велосипеда нема.


Д╕вчинц╕ наче скалку п╕д н╕готь загнали.


- ╢ в мене велосипед, - голос ╖╖ злегка надтр╕снув ╕ поколовся, мов молода ╕ тоненька г╕лка. Вона з таким посп╕хом прагла згадати, яким же в╕н снився минуло╖ ноч╕, гортала пам"ять, аж стор╕нки мигали та ше% лест╕ли, ╕ не встигла згадати. - Т╕льки в ньому, т╕льки в ньому... - запнулася раптом, - педалька зламалася. На цю мову якраз бабуся Оленчина йшла, ╕ мала,


що н╕коли в╕дмови не знала, враз до не╖ п╕дск╕кнула.


- Бабусю, дай на морозиво, - мовила перше, що спало, аби чимсь присадити Гриця%причепу.


- Та нема при мен╕, - зн╕тилася якось бабуся. - Ось зачекай, пенс╕ю скоро дадуть...


╤ легенько вив╕льнилася в╕д малечих рук.


- А я що казав? Нема у тебе велосипеда, - з про% стодушною жорсток╕стю напос╕дав Гриць, хитро всм╕хнувшись. - ╤ не було н╕коли.


- А в тебе тата нема, - бухнула мала мов просту% дженим, враз захриплим голосом. - В╕д╕брала чужа ╕ багата тьотя.


Грицев╕ щось защемило в грудях, як защемило од% ного разу пальця в колес╕ нерозлучного з ним велоси% педа, ╓дино╖ його ╕грашки ╕ дитячо╖ розради; цей щем не минав, ╕ не втихомирити його, нав╕ть не пригасити. Раптова, така небажана, така недоречна сльоза ви% зр╕вала, наливалася в його оц╕, а як налилася - черко% нула щокою, мов ╖дко%пекучим, невмолимим та без% сердечним сталевим лезом.


- А в тебе бабусю з краденим молоком у гастроном╕ вп╕ймали, - прошелест╕в Гриць з останньо╖ сили су% хим ╕ задерев"ян╕лим, жорстким, наче шмат наждач% ного паперу, язиком.


Як в╕дблиск злих та далеких блискавиць, в Оленчи% них очах, злегка стр╕скуючи, змайнули колюч╕ ╕скор% ки, ╖й забракло сл╕в, особливо одного, яке вона силку% валася щомоц╕ ╕ н╕як не могла згадати.


- А в тебе ока нема! - нарешт╕ аж п╕дплигнула ди% тина з радощ╕в, бо таки згадала те запропадуще сло% во. - О! Протез, - ╕ мало не штрикнула пальцем у су% хе Грицеве око, найприхован╕шу ╕ найпекуч╕шу його та╓мницю.


Вони стояли одне проти одного, як дво╓ заб╕якува% тих, з настовбурченим п╕р"ям горобенят, нав╕ть почу% битись не маючи сили: у присмерку зеленкуватих Оленчиних очей самовикрешувалися ╕ самоспалахува% ли недобр╕ ╕скри, а з ╓диного Грицевого ока б╕гло то% ненько, без стриму, ╕ нестерпно пекло. А ще б╕льше у грудях йому запекло, десь у середку, ╕ чого воно так?


Чом цей дворик, наймил╕ший у св╕т╕, а весь св╕т йому уявлявся його м╕стом, бо дал╕ останньо╖ тролейбусно╖ зупинки ще не бував, чом цей дворик ураз став найне% нависн╕шим? Зам╕сть ср╕бних дощ╕в дитячого см╕ху, що видзвонювали пом╕ж кам"яних поверх╕в, йому чув% ся тепер лиш вереск гальм автомашин, що прол╕тали мимо будинк╕в, а лоск╕тливий запах опалого листя зм╕нив смор╕д автомоб╕льних газ╕в та сеч╕ тих п"яниць, що не доб╕гали з близького бару дал╕ ╖хнього дворика. З цього дворика, лиш винувато озирнувшись наоста% нок, в╕д нього ╕ мами по╖хав тато...


Але ще н╕коли так не хот╕лося Грицьков╕, аби все вернулось назад: ╕ тато, ╕ не дражнилися д╕ти з його несправжнього ока, ╕ пахнув знову уранц╕ дворик каш% тановим листям, що його не встиг п╕дмести дв╕рник, ще н╕коли так не хот╕лося...


Враз тихо пискнули за його спиною гальма, ╕, зля% кано озирнувшись, хлопець побачив батька, що, б╕ло% зубо ╕ безтурботно всм╕хаючись, виходив з розк╕шного, що вилискувало боками, авто.


- Татку! - верескнув малий ╕, мов вистр╕лений, плигнув та вчепився щомоц╕ пальченятами в бать% ка. - Ти м╕й?!


- Боже, та тв╕й, - обережно та злякано притискав до себе малого. - Що з тобою?


- ╤ будеш м╕й? - шелест╕в без упину сухими вуста% ми. - Будеш, будеш?


- Завжди, Грицьку, - тихо в╕дказав батько, ╕ хло% пець в╕дчув, як здригнулася його рука. - Як би там не було... А пропади все воно в пр╕рву...


Батько обережно поставив малого на землю ╕ н╕яко% во якось в╕двернувся, а тод╕ пошелепав в кишен╕ ╕ дав малому крупну купюру.


- Купи, - закашлявся, - купи оце зараз соб╕ мо% розива.


Гриць розум╕юче кивнув головою ╕ чкурнув за р╕г будинку.


Оленчину бабусю тим часом перепинила поштарка.


- Оленко! - пошукала очима малу бабуся. - Ти морозива щойно просила.


За к╕лька хвилин обо╓ малюк╕в сид╕ли з морозивом на лавочц╕. Грицько довго%довго соп╕в носом ╕ нарешт╕ не витримав.


- Я згадав: був у тебе велосипед, - брехнув одчай% душно ╕ не озираючись. - Такий син╕й...


- М%гу, - лизнула морозива Оленка. - ╤ шпиц╕ блищали.


- Н╕ко... Н╕ко... - сп╕ткнувся Гриць на важкому слов╕. - Н╕кольован╕.


- М%гу, - ще раз лизнула морозива Оленка ╕ кив% нула головою.


Гриц╕в батько замислено сид╕в на краю лави, обхо% пивши голову руками. Вечор╕ло, спадала спека, воло% ге в╕д роси каштанове листя пахло молодою ос╕нню. З будинк╕в виб╕гала д╕твора, ╕ ╖╖ см╕х дзвен╕в та видзво% нював, гуляв ╕ в╕длунював пом╕ж кам"яних ст╕н, що наввипередки рвались увись.


2010 р.


ÄÎ ÑÈÍÀ


Кричали досв╕тком невиспан╕ по╖зди.


Вони кричали хрипко ╕ загрозливо, лякаючи св╕тан%


кову мл╕ч, ╕ вивозили з прим╕ського селища з╕м"ятий, з╕жмаканий, просякнутий мов досв╕тньою сир╕стю, ще учорашньою втомою люд, що полишав оголен╕, оси% рот╕л╕, беззахисн╕ у тепер╕шн╕й сво╖й одинокост╕, змертв╕л╕ ос╕нн╕ поля, полишав та рвався нестримно у близьке м╕сто.


Люд злобно штовхався л╕ктями, л╕з нахрапом у нап╕втемн╕ вагони, пропахл╕ потом, мастилами, нечас% то праним робочим одягом та недоглянутими туалета% ми, тим нестравним духом прим╕ських по╖зд╕в.


Дебелий молодик у вагон╕, залицяючись до двох д╕вок, все силкувався до них п╕дс╕сти: т╕ пищали й ман╕рно поводили п╕дмальованими очима. Молодик тузав д╕вок плечем, вони ковзали по вичовган╕й лав╕ ╕ тузали бабцю у вигор╕лому, потертому плюшевому п╕джаку. Д╕вки пищали ╕ п╕двискували, а бабця за котрим разом видихнула:


- Не тузай мн╕, дохна, з╕мнеш.


╤ тулила до свого витертого на л╕ктях ╕ полах плюшу невеликий пакунок.


Крайня д╕вка зиркнула на стару зверхньо ╕ насм╕шкувато.


- Вельми щось дороге, бо вже й не торкнись.


Стара не образилась, т╕льки голову опустила побито ╕ винувато:


- Костюма ото синов╕ на смерть.


Д╕вки притихли було, а молодик кл╕пнув придурку% вато пов╕ками:


- А що, син у трупарн╕?


Незнане молодиком гн╕тило стару ╕ горбило, чавило на серце холодним каменем, ╕ вона ще важче опускала


77


голову; вагон хитнуло якраз, ╕ б╕ле пасмо волосся ковз% нуло з%п╕д картато╖ полиняно╖ хустки, затулило в╕д по% дорожн╕х ╖╖ вимерзл╕ посив╕л╕ оч╕.


- Якби ж у трупарн╕... Я б знала, що то в╕д Бога, то вс╕х те жде.


Вона поправила хустку худими пальцями, порепа% ними ╕ потр╕сканими в╕д земл╕, у як╕й длубала вчора картоплю, повзаючи кол╕ньми, бо нездатна копати вже стоячи.


- Присудили його до вищо╖ кари... Ц╕╓╖ ноч╕, каза% ли, стр╕лятимуть.


Знову вагон хитнуло, ╕ стару, як в╕тром, повело до в╕к% на; вона похилилась було в один б╕к, у другий, ╕ врешт╕ пов╕льно, як давн╓ скрипуче дерево, випрямилась.


- ╤ я винувата, що зв╕ра у св╕т пустила.


Д╕вки, не змовляючись, раптом тихенько по лав╕ посунулися в╕д старо╖.


- А чи дадуть хоч побачити його?.. От, щоб дали, то костюма пом╕ряв би, - легенько тулила стара паку% нок до плюшу. - Я ж ст╕льки л╕т йому хт╕ла купити, отакового хт╕лося, синенького.


- Доброго ж сина, н╕вроку, вигодувала, - скоса зиркнувши, буркнула крайня д╕вка ╕, п╕дсмикнувши плаття, ще дал╕ в╕дсунулася.


- А добрий змалечку вдався, добрий, - стара похо% пилася раптом, мов ╕з спросоння, головою закивала ху% тенько, ╕ губи ╖╖, пошерхл╕ та шорстк╕, мов тертка, заво% рушилися сп╕шно ╕ нетерпляче. Обличчя, що зорали ро% ки, заволочила б╕да, а зас╕яли рясно зморшки, обличчя ╖╖ негадано проясн╕ло ╕ засв╕тилося зсередини в╕дсв╕том ╕ в╕дблиском далеких тепер вже л╕т. Вона говорила него% лосно, слова ╕з пошерхлих губ зривалися теж наче по% шерхл╕, шелест╕ли ос╕нньою сухою шипхою у соснин╕, шелест╕ли, спадали й котились, як листя за в╕тром.


- Добрий змалечку був, добрий... ╤ оч╕ злов╕ чуж╕. Мо", того й заступивсь за товариша в п"ян╕й б╕йц╕ у


клуб╕. Ще без б╕йки у нас не бувало нед╕л╕, люди пороби% лись так╕.


Мова ╖╖ на мить припинилась, мов перед якоюсь за% гатою, та недовго втримала та загата, т╕льки на мить.


- Черконув тод╕ парубок ножем парубка, правда, так соб╕, не вельми. Похапали ╖х, двох батьки в╕дкупи% ли, а мому в суд╕ три роки по щирост╕.


Стара неспод╕вано розговорилася, ╖й було байдуже, слуха╓ хто чи н╕, вона говорила до себе, до свого мину% лого, до сина у камер╕, жаск╕й ╕ вже недалек╕й, ╕ слова ╖╖ ос╕нн╕м шелестом несп╕шно зл╕тали з потр╕сканих на в╕тров╕ вуст.


- Прийшов в╕н з тюрми худющий, якийся вовкува% тий, днями слова, бувало, не роздобуде, ╕ немов напо% лоханий, хоч переляк в╕дливай. Злому ворогу, т╕льки сказав, не зичить побачити те...


Боявся тюрми в╕н, але й не вбоявся. В╕ддала йому пенс╕ю, сорок один карбованець поштарка мен╕ саме принесла, та й кажу: купи соб╕ одежину.


По╖хав купляти в район ╕ вже не при╖хав. Забракло тих грошей, муситьки, йому, то в╕н п╕д полою жинси як╕сь сховав. Рицдив╕ст, сказали, ╕ ще два роки дали.


Стар╕й забило подих, ╕ вона сапнула усохлими грудьми, хапонула пов╕тря здивованою рибиною.


- Прийшов в╕н з тюрми вже зовс╕м ╕ншим. Я зразу побачила по очах, оч╕ йому п╕дм╕нили. ╤ щось у ньому бродило... Тихе таке ╕ тухле...


Стар╕й забракувало знов духу, вона закашлялася сухо ╕ деренчливо - чи то в╕д сиро╖ досв╕тньо╖ мли, чи ╕з зморщених ╕ м╕лких легень сво╖х викашлювала ще учорашню городню пилюгу.


- А втрет╓ повернувсь ╕з тюрми вже тепер╕шн╕м. Напився першого ж вечора, люто напився, в дим... Уламком склини себе по венах, ╕ кричить на мене, заюшений: "Зар╕жу, що на св╕т привела!"


Востанн╓ в╕н повернувся ╕з ж╕нкою ╕ чужою дити% ною. Та ж╕нка теж десь он там була... Не злюбив дити% ну в╕дразу, зав"язував у м╕шок ╕ бив.


Т╕кай, просила нев╕стку, св╕ту не т╕льки в в╕кн╕.


"Н╕чого гонку гнати, - дивно якось в╕дказала та, см╕ючись. - Ще не таким галстуки я в"язала".


Того дня забрав син дитину ╕ п╕шов у л╕с. Бив його там, а малий просився:


- Татку, я б╕льше не можу, я спати хочу. Прибив хлопця ╕ загр╕б у лист╕.


А тод╕ зустр╕в ж╕нку з по╖зда. В то╖ аж оч╕ кругл╕ з отого дива.


- Ходи по гриби, - каже син. Диву╓ться все ще нев╕стка.


П╕шли.


У дороз╕ пита╓ ╖╖:


- Ждатимеш мене п"ятнадцять л╕т? Аж приспинилася нев╕стка.


- Знову, хавка, у д╕ло вл╕з?


- Сина твого пришив... А ти ша, наволочка, бо й тоб╕ галстук пов╕шу. Марш у село по мо╖ документи, а я до зеленого прокурора, - кивнув на л╕с.


Ну, нев╕стка до телефону, при╖хало дв╕ машини... Рвали пов╕ддя в╕вчарки, стелилися по земл╕, ╕дучи по сл╕ду. Зняли п╕д веч╕р його ╕з дерева - гадав, схо% ва╓ться там...


Б╕льше д╕вки ╕з п╕дмальованими очима не слухали старо╖, вони лиш п╕двискували, як ╖х теребив молодик; а на сус╕дн╕й лав╕, поклавши замашний кулак п╕д неголе% ну щоку, циганкуватий дядько голосно захроп╕в - ╕ йо% го тузнули п╕д б╕к: "Ну, ти, храповик ╕з тр╕снутого кол╕нвала"; ще на сус╕дн╕й лав╕ реготали ╕з карапуза рок╕в трьох%чотирьох, допитуючись, де в╕н живе: у баби в сел╕ чи в м╕ст╕, куди водять в садок ╕ де батьки деся% тил╕ттям уже ждуть квартиру. Карапуз сановно надув% ся, пом╕ркував поважно ╕ в╕дказав: "У по╖зд╕".


- ╤ знов мн╕ коле, знов мн╕ пече, - хилитався вагон ╕ хилиталась стара, як давн╓ скрипуче дерево. - ╤ я винувата, що зв╕ра у св╕т пустила.


На мить стара приплющила зморщен╕ ╕ з╕в"ял╕ пов╕ки, оч╕ пекли ╖й, мов хто сипонув гарячого прис% ку, - чи то в╕д безсонних, бол╕сно трудних, бездон% них, безмежних ночей, чи в╕д п╕ску, що надуло на кар% топлищ╕.


- Сус╕ди казали: не ╖дь, не ганьбися... Йому й земл╕ на той св╕т зашкода. А я б йому ст╕лько вд╕лила, ст╕ль% ко, щоб хоч на т╕й земл╕ себе оправдав.


╤ вона розводила руками, натомленими ╕ важкими, з твердими, немов зал╕зо, мозолями, ╕з порепаними ╕ скоцюрбленими пальцями, ╕з покоробленими н╕гтя% ми, п╕д як╕ у╖лась нав╕чно земля; стара розводила ╕ по% казувала руками, ск╕льки б то вона уд╕лила йому...


- Чи дадуть ще побачити... От щоб дали костюма пом╕ряти.. Тутово, на плеч╕, мусить мулятиме, тутово, де родимка, я ту родимку змалечку пам"ятаю, змалеч% ку, ще як мила тебе у бал╕йц╕.


Жебон╕ла отак стара всю дорогу, журила сво╓, кла% ла слово важке до слова, важке, незграбне й сире, як цегла%сир╕вка, ╕ нав╕ть коли розвидн╕лось та по╖зд пристав до вокзалу, то ще й на перон╕ хапала сус╕док сво╖х за поли, у в╕ч╕ благально заглядувала.


- А як, д╕тки, дума╓те, вдень чи вноч╕ його стр╕ля% тимуть?


Д╕вки шарпалися ╕ стидливо вт╕кали борж╕й в╕д ста% ро╖, а вона довго стояла п╕д мжичкою, с╕рою ╕ нудною, як довг╕ роки, у як╕ з далеких кра╖в виглядала сина; вона дивилась ╖м усл╕д, мов т╕ ще мали вернутись, ╕ мо% вити слово до не╖, ╕ дати раду%пораду. Мжичка с╕кла, падала на обличчя, ╕ вона не чула цього, не в╕дверта% лась ╕ не втиралася, мжичка падала на старий п╕джак, непом╕тно збиралась, ╕ вода великими та важкими краплями зб╕гала з потертого ╕ вигор╕лого плюшу.


Люди юрмилися на перон╕, штовхалися, см╕ялися, журилися, виглядали ╕ проводжали, тягали величезн╕ вал╕зи; мордатий чолов╕к з двома череватими сумками сердито штовхонув стару, що стояла якраз м╕ж зустр╕чних людських поток╕в:


- Шо рота розкрила? С╕льпо нещасне...


Вона стояла у сутолоц╕ серед гомону ╕ вигук╕в, серед крику носильник╕в ╕ р╕зноголосся транзистор╕в, тут розмашисто обн╕мались, припадаючи до р╕дних грудей з далеких дор╕г ╕ довгих розлук, тут вибухали червоно ос╕нн╕ букети, тут щастя чуже всм╕халося яскраво й раптово, мов спалахи фотобл╕ц╕в.


Вона стояла серед цього велелюддя, ╖й вже н╕куди не треба б╕льш ╖хати, н╕кого проводжати ╕ виглядати, ╕ не треба вже в╕д життя н╕чого - роки за спиною шум╕ли старим ╕ похмурим бором; в не╖, змучено╖ л╕та% ми, в яко╖ кожна к╕стка бол╕ла з роботи й життя, не бу% ло н╕ над╕й, н╕ жадань, кр╕м одного%╓диного, може, ос% таннього вже жадання.


- От коб його в╕ддали мен╕ поховати... Я уноч╕ б на могилу ходила.


Кричали досв╕тком невиспан╕ по╖зди.


1989 р.


ÏÎÇÀØÒÀÒÍÈÉ ²ÍÑÏÅÊÒÎÐ


Пилип Кал╕стратович вийшов ╕з служби на гом╕нку райцентр╕вську вулицю ╕ легко вдихнув вес% няно╖ надвеч╕рньо╖ прохолоди на вс╕ сво╖ величеньк╕, як в опасисто╖ ж╕нки, груди: робочий день, слава богу, позаду, ╕ сьогодн╕ ним уже н╕хто потикати не буде. Те, що в╕н робив протягом дня, здавалося йому здеб╕льшо% го заняттям пр╕сним, без сол╕ ╕ смаку, а справжн╓ жит% тя в нього зараз т╕льки починалося. Зв╕вши високо го% лову, в╕н постояв к╕лька хвилин, ╕з щемливою вт╕хою внюхуючись у пов╕тря, н╕би сповнений тремтливим хвилюванням гончак, що в╕дчув раптом тягу, але не знав ще, в який б╕к ╕ якою дорогою поведе його випа% док.


Пилип Кал╕стратович ╕шов вулицею, розминаю% чись ╕з завше заклопотаними, засмиканими мешкан% цями райцентр╕вського м╕стечка, ╕з звичною сол╕дн╕с% тю, поважно ╕ значуще несучи сво╓ обважн╕ле т╕ло та злегка розмахуючи грубим портфелем. Минаючи ма% газини, в╕н деколи вкрадливо зиркав на сво╓ в╕добра% ження в голубих в╕д весняного неба в╕тринах ╕ щоразу лишався задоволений: Пилип Кал╕стратович скидався на сол╕дного кер╕вного товариша.


Все життя в╕н зараховував себе до кер╕вно╖ ел╕ти, ╕ коли на служб╕ хтось звертався до нього з якоюсь др╕бницею, то мав звичку знехотя в╕дказувати:


- Порадимося ╕ вир╕шимо.


Ус╕м, зв╕сно, було зрозум╕ло, що йому н╕ з ким ради% тися ╕ н╕чого вир╕шувати - за все життя його н╕ разу, нав╕ть на один день, не висунули бодай на найменшу кер╕вну посаду - проте до його примовки на робот╕ давно вже звикли, як звикають до старо╖ тумбочки.


Пилип Кал╕стратович не раз уявляв себе значним кер╕вником, в персональному каб╕нет╕, де зблискува%


83


ли лискучою пол╕ровкою столи для зас╕дань, рад ╕ на% рад, рядком стояли телефони для зв"язку з вищестоя% щими ╕ нижчестоящими, з довжелезною килимовою дор╕жкою через весь каб╕нет - ╕дучи по н╕й, в╕дв╕ду% вач матиме час усв╕домити, яка в╕дстань в╕дд╕ля╓ його в╕д Пилипа Кал╕стратовича. А в╕н, ╕ це не раз бачилося йому мов наяву, т╕льки одним недбалим порухом зда% тен вир╕шити або не вир╕шити долю прохача. Ц╕ жес% ти, коли дружини не було вдома, в╕н з насолодою розу% чував перед дзеркалом ц╕лими годинами.


Особливо вдавався йому один еп╕зод. В╕н запрошу╓ в каб╕нет свого п╕длеглого, що чимось завинив, той сто╖ть на килимов╕й дор╕жц╕ ╕ трясеться, як на р╕здвя% ному мороз╕, боячись нав╕ть п╕двести голову, а в цей час Пилип Кал╕стратович, спираючись на злегка з╕гнут╕ в л╕ктях руки, пов╕льно й гр╕зно п╕дводиться з%за столу, його масивне т╕ло зависа╓ над п╕длеглим, мов скеля, ладна ось%ось розчавити, зм╕шати з чорною, глевкою землею; в погляд╕ з%п╕д суворо насуплених бр╕в спалахують ╕ перехрещуються жовт╕ звивист╕ блискавиц╕, здатн╕ спопелити в одну мить; здавалося, в╕н п╕дн╕ма╓ться з%за столу п╕д звуки гр╕зно╖ суворо╖ музики, в як╕й тривожно ╕ заклично гримлять фанфа% ри, спов╕щаючи про початок праведного суду й розпра% ви над нещасною повинною головою, в╕д яко╖ врешт╕% решт лишиться т╕льки с╕рий порох ╕ тл╕н.


Пилип Кал╕стратович г╕дно переносив кривду фор% туни, яка обд╕лила його посадою. Але в╕н аж н╕як не збирався заривати св╕й яскравий талант у землю. Його кер╕вн╕ задатки пом╕чали в багатьох орган╕зац╕ях ╕ ц╕нили. Поступово, кр╕м сво╖х безпосередн╕х службо% вих обов"язк╕в, в╕н н╕с нелегку ношу обов"язк╕в поза% штатного ╕нспектора м╕сцево╖ пожежно╖ частини, товариства мисливц╕в ╕ рибалок, райсанеп╕дстанц╕╖, товариства рятування на водах...


Урочистим святом для Пилипа Кал╕стратовича ста% вав кожен той день, коли йому вручали чергове


посв╕дчення позаштатного ╕нспектора. В╕н ладен був н╕жно й трепетно гладити лискуч╕ картонки, яких на% збиралося уже в нього, мабуть, б╕ля десятка. Такого дня в╕н ходив ще гордовит╕ше, крокував ще поваж% н╕ше, уявляючи, як недбало вийме новеньке посв╕д% чення ╕ лясне ним перед носом ошелешеного порушни% ка, гр╕зно в╕дрекомендувавшись:


- Позаштатний ╕нспектор Пилип Кал╕стратович, мо╓ пр╕звище Пищик.


З картонками в╕н почувався людиною, людиною значущою, яка ма╓ право перев╕рити ╕ дати вказ╕вку.


╤нколи його посилали у в╕дрядження в село. Коли поставою, кер╕вними нотками в голос╕ Пищик справляв враження ╕ його нав╕ть частували, Пилип Кал╕страто% вич полюбляв говорити, що в нього така ж влада, як ╕ в голови адм╕н╕страц╕╖: т╕льки в того влада вкуп╕, разом, а в Пищика - роздр╕бнена, по частинках.


Пилип Кал╕стратович був твердо переконаний, що без нього багато справ робилося не так, як сл╕д, не там ╕ не тод╕, коли треба. ╤ справд╕, в когось б╕ля подв╕р"я знахо% див купу см╕ття, а то, дивись, к╕лька оберемк╕в с╕на гос% подар примудрився скласти прямо п╕д хл╕вчиком - теж непорядок з пожежно╖ точки зору. Ось тод╕ в х╕д ╕шло од% не з посв╕дчень ╕ глибока за зм╕стом кер╕вна нотац╕я. Усунувши таким чином непорядок, Пилип Кал╕страто% вич з почуттям виконаного обов"язку простував соб╕ дал╕, не зважаючи на лайку, побажання "а щоб тоб╕ штатна болячка вплуталася", на клятьби, як╕ ос╕нн╕м листям шелест╕ли за ним, - така вже його доля. В╕н нав╕ть привчив себе, зустр╕чаючись з людиною, дивити% ся на не╖ якимось особливим поглядом, що немов ╕з сумн╕вом ╕ зловт╕хою говорив: "То ще нев╕домо, брат, що ти за птиця ╕ чим ти займа╓шся потай од людей".


Пилип Кал╕стратович, чинно несучи сво╓ розпов% н╕ле т╕ло, що на ходу колихалося салистими грудьми, ╕шов надвеч╕рньою райцентр╕вською вулицею ╕ шпигав очима по боках, вишукуючи соб╕ поживу, аж поки по%


гляд його вперся в зелену з нетутешн╕м номером авто% машину, що, пискнувши гальмами, зупинилася б╕ля ресторану. Серце Пилипа Кал╕стратовича тихенько ть% охнуло ╕ похолонуло, спод╕ваючись на удачу, ╕ в╕н тепер уже нев╕дступно пас ╖╖ замилуваним поглядом. Дво╓ - чолов╕к та ж╕нка - вийшли з машини ╕, весело пере% мовляючись, п╕дн╕малися сх╕дцями ресторану.


Гамуючи хвилювання, в╕н вичекав якусь мить ╕ теж, н╕би ненароком, зайшов до ресторану та, як лю% дина з ус╕х бок╕в правильна, замовив соб╕ лише м╕не% ральну. Т╕ дво╓ вечеряли, ╕ чолов╕к у високий фужер повол╕ наливав пиво, що п╕дростало на очах ╕ знову спадало, п╕нило та колихалося, як ячм╕нне поле у пе% реджнивну пору п╕д легким подувом в╕тру, ╕ в╕д того в╕тру Пилип Кал╕стратович мимовол╕ облизався, а то% му зробився ще зл╕ший. В╕н був певен, що ц╕ дво╓ вже н╕куди не д╕нуться, випустити ╖х з ч╕пких, як обцень% ки, рук Пилип Кал╕стратович вважав би для себе обра% зою ╕ безчестям.


А досв╕д контролера в╕н мав таки пристойний, рока% ми служ╕ння у вс╕ляких ком╕с╕ях ╕ громадських радах зрощений. Особливо охоче його включали в ╕нвентари% зац╕йн╕ ком╕с╕╖, ком╕с╕╖ по списанню вс╕лякого держав% ного майна, ╕ чиновники з ф╕нв╕дд╕лу наперед були певн╕, що з того майна уже не буде добра ╕ н╕кому воно тепер не придасться - крем╕нна душа Пилипа Кал╕стратовича в таких випадках робилася ще тверд╕шою. В л╕карн╕ недавно списували пост╕льну б╕лизну, ╕ одна сан╕тарка, горласта, як п╕вень, все кри% чала, що не треба рубати та палити ту б╕лизну, а краще лишити бодай на ганч╕р"я мити п╕длогу. Пилип Кал╕стратович всм╕хався та хитрувато кивав голо% вою - зна╓, мовляв, в╕н те ганч╕р"я, адже списувалися годящ╕ простирадла.


- Рубати, - аж з╕гнувшись п╕д тягарем особисто╖ в╕дпов╕дальност╕, сказав в╕н. - Якщо нема╓ ╕нших ду% мок.


Йому дуже подобалася ця фразочка, ╕ в╕н незм╕нно вивершував нею сво╖ коротк╕, але так╕ яскрав╕ промо% ви, незалежно в╕д того, погоджувалися з ним чи н╕, бу% ли ╕нш╕ думки чи так╕ не передбачалися.


- Та в тебе, чолов╕че, н╕яко╖ думки нема ╕ н╕коли не було, окр╕м х╕ба паскудно╖! - верескнула сан╕тарка ╕ вихопила%таки з купи к╕лька простирадл. Але завгосп, злякано зиркнувши на Пилипа Кал╕стратовича, вихо% пив у не╖ з рук ╕ знову кинув у вогонь. Облит╕ бензином простирадла ╕ наволочки спалахнули високим стов% пом, трохи погор╕ли, а пот╕м ще довго чад╕ли смердю% чою купою.


Особливо Пилип Кал╕стратович полюбляв перев╕ря% ти ╖дальн╕, цехи, заготконтори та гастрономи. В╕н ли% шав св╕й грубий, добряче пошарпаний портфель б╕ля входу, а сам довго варив воду з першого%л╕пшого прац╕вника, що потрапляв йому на оч╕, ╕ той, винувато опустивши голову та нетерпляче переминаючись з но% ги на ногу, на мигах показував сво╖м товаришам, що ╖м сл╕д зараз зробити. А коли Пилип Кал╕стратович вертався додому, руку його при╓мно обтяжував замашний портфель з десятком к╕лець ковбаси чи шматом св╕женько╖ печ╕нки.


Якось п╕сля одно╖ перев╕рки в╕н, облизуючи в╕д смальцю губи, з╕знався було, що за сво╓ життя зняв дев"ятнадцятеро начальник╕в, ╕ семеро з них с╕ло.


Та все ж Пилип Кал╕стратович не м╕г би себе в╕днес% ти до злостивих людей, бо нав╕ть пишучи на когось, в╕н любив свою жертву ╕ щиро жал╕в ╖╖. Коли один йо% го кер╕вник мав необережн╕сть назвати Пилипа Кал╕стратовича ледацюгою, три роки на нього ╕шли скарги, при╖жджало одинадцять ком╕с╕й - врешт╕ та% ки зняли цього мудрагеля, ╕ сид╕в в╕н без роботи п╕вро% ку, доглядаючи хвору, парал╕зовану ж╕нку. Вс╕ забули тод╕ про нього, т╕льки Пилип Кал╕стратович не забув ╕ над╕слав на Новий р╕к поштову лист╕вку з побажання% ми здоров"я ╕ усп╕х╕в у робот╕ - симпатичну таку


лист╕вку з рожевощокою Сн╕гуронькою ╕ Д╕дом%Моро% зом, що нагадував ╖хнього дв╕рника, хрон╕чного алко% гол╕ка Петрушу.


Одне слово, Пилип Кал╕стратович знав свою спра% вжню силу ╕ в╕дчував, що зм╕г би звалити будь%якого начальника. Лише перед власною нев╕сткою в╕н був безсилий: та затялася, що не ступить ╕ ногою в хату п╕сля того, як в╕н, щоб не робити вес╕лля, сказав:


- Ото прийдуть, позжирають усе л╕пше...


...Пилип Кал╕стратович урвав сво╖ роздуми ╕, не че% каючи, поки т╕ дво╓ розрахуються за вечерю, вийшов з ресторану - тип, що цмулив пиво, здався йому до% сить нахабним ╕ хитрим. Об╕йшовши навколо автома% шини, в╕н взявся м╕зкувати, щоб т╕ дво╓ його не об% хитрили ╕ не дременули часом, а тод╕, всм╕хнувшись лише кутиками рота, як в╕н всм╕хався деколи в ун╕вермаз╕, удаючи, що не пом╕ча╓, як в його черева% тий портфель пхають як╕сь даруночки, нагнувся ╕ в╕дкрутив спочатку з одного заднього колеса золот% ник, а пот╕м ╕ з другого.


Зб╕гши сх╕дцями з ресторану, чолов╕к та ж╕нка п╕д╕йшли до машини, ╕ чолов╕к здивовано крутнув го% ловою, мов хот╕в за в╕тром вгадати, хто ж то спустив колеса, як╕ все ще голосно шип╕ли.


- Хто це зробив? - в╕д подиву в нього аж зелен╕ ╕скри змигували в очах.


- Позаштатний ╕нспектор, мо╓ пр╕звище Пи% щик, - пок╕рно ╕ сумно, з видимим жалем ╕ сп╕вчут% тям, ляснувши картонками посв╕дчення, сказав Пи% лип Кал╕стратович, хоч у самого на душ╕ грала маршо% ва музика ╕ били лунк╕ барабани.


Ж╕нка, супутниця того типа, порилася в сумочц╕, д╕стала ╕ тицьнула йому документи.


- За кермом - я, - сказала вона.


Тим часом тип пол╕з в багажник, д╕став помпу.


- Качай, як там тебе... позаштатний, - кинув пом% пу до н╕г.


У Пилипа Кал╕стратовича засверб╕ла права долоня, мов хто збирався у нього просити у позичку грош╕, му% зика чулася уже не маршова, а тривожна, бубни ж, мов засоромившись, ╕ зовс╕м змовкли.


- Швидше, швидше, - притупував ногою тип. - А то м╕л╕ц╕ю зараз викличу.


Пилип Кал╕стратович пов╕льно, наче вв╕ сн╕, взяв помпу ╕ зробив один качок, другий... А навколо вже ╕ з╕ваки збираються, ╕ знайом╕ ╓, ╕ т╕, кого перев╕ряв не раз...


- Керуй, керуй, Пилипе Кал╕стратовичу! - кида╓ хтось ╕з натовпу.


- Част╕ше б йому таку позаштатну!


- Як накеру╓ться, то й вечер╕ не схоче.


Пилип Кал╕стратович в╕дчув, як по спин╕ скочують% ся чи не перш╕ в житт╕ краплини поту, музика грала якусь похоронну мелод╕ю, ╕ барабан бив так гулко, як забиваються цвяхи в труну. Душа його наче д╕лилась надво╓: одна половина г╕рко й пронизливо шкодувала за тим, що передчасно в"яне його кер╕вний позаштат% ний талан, бо можуть ще й посв╕дчення, чого доброго, в╕д╕брати, а друга половина злобно зиркала сп╕длоба у натовп, видивляючись горлопан╕в ╕ беручи ╖х на зам╕тку, з яко╖ ╖м не з╕йти й до поминального об╕ду - Пилип Кал╕стратович ще п╕дн╕меться на ноги ╕ покаже декому, де козам роги правлять ╕ де раки зимують.


1989 р.


ÌÀÌÎ, ÂÅÐÍÈÑß


День, очевидячки, мав бути знову як вчора: з гли% боким, в╕дмитим, бездоганно╖ син╕ небом, з чистими, як вперше випран╕ простирадла, морозами ╕ передвес% няними, вирами в╕дб╕леними хмарами, з в╕дтанулими калюжами, б╕ля яких галасливо стрибатимуть ╕ нав╕жено чубитимуться в╕чн╕ непосиди горобц╕, що питимуть залюбки синю воду, в╕дчайдушно закидаю% чи розтр╕пан╕ ╕ розкошлан╕ голови вгору, питимуть, смакуючи та т╕шачись крижаною, з дзв╕нкими криста% лами льоду, аж густою вологою. Варвара вже подавно лежала з в╕дкритими очима ╕ дивилася у в╕конн╕ ши% би, що з чорних стали непом╕тно ф╕олетовими, а там ╕ голубими в╕д тихо ╕ безбол╕сно народжуваного св╕тла.


День наставав нестримно, дужчало владарювання, лише кр╕зь скло холодно та байдуже поблимувала, м╕нилася та переливалася остання, немов ненароком з ноч╕ забута, прип╕зн╕ла одинока зоря - вона видава% лася Варвар╕ примерзлою до нахололо╖ з ноч╕ шибки.


Прокинулася вона давно, в╕дчуваючи, що втома трохи з╕йшла за довгу н╕ч, втомленою залишалася х╕ба т╕льки душа; маленька, спрацьована, Варвара лежала, згорнувшись калачиком, у великому, немислимо те% пер великому нап╕впорожньому л╕жку, та гортала думки, як вже колись читану, не вельми ц╕каву книж% ку, ╕ т╕ думки, видавалося, стиха шелест╕ли, мов по% жовкл╕ та вицв╕л╕ стор╕нки. Вона лежала, боячись во% рухнутися, скрипнути л╕жком ╕ розбудити д╕тей, ╕ т╕льки зважившись, нарешт╕, повернулась на другий б╕к та простягла руку, поклавши на порожню й холод% ну подушку поряд - була та подушка холодною вже п╕вроку, в╕дколи чолов╕к покинув ╖╖ ╕ подався до то╖


Васьки, Василини, що секретаркою у район╕ у началь% ника одного служила.


Варвару не доп╕кав жаль за Павлом ╕ не точила ╕ржею ревн╕сть, бо не мала вельми за чим жал╕ти ╕ чо% го ревнувати, в╕дбол╕ло, перекип╕ло давно ╕ викип╕ло, та все ж у душ╕, коли не лукавити, десь на самому денц╕, таки залишивсь якийсь накип ╕ г╕рка прикра с╕ль. Вона знала, що до Васьки ╖й не доставитися - н╕ статурою, непом╕тно й п╕дступно гнутою вже роботою, рачкуванням щоденним з ганч╕ркою (Варвара приби% ральницею була у контор╕), Васька ж лебедем пропли% вала вулицею, вифарбувана, п╕дмазана, як п╕ч у вели% кодну суботу, ╕ парфуми пахт╕ли в╕д не╖, мов в╕д мага% зину зм╕шаних товар╕в у ╖х сел╕: Варвара сво╖ змор% щен╕ руки ╕з задирками б╕ля н╕гт╕в тихцем ховала при людях, Васька й не думала, зв╕сно, стидатися довгих ╕ добре доглянутих пальц╕в ╕з н╕гтями, вкритими ла% ком, що вилискували, наче вишня, яка ледве налила% ся ╕ почала вистигати.


Вони жили в одному сел╕, зовс╕м близькому до рай% центру, жили на одн╕й вулиц╕ мало не сус╕дами, але видавалося, що живуть на р╕зних континентах - обо╓ нав╕ть не пам"ятали, коли уже зустр╕чалися; чуття, за% гадкове, непояснюване, завше п╕дказувало ╖м одна од% ну, - ╕ коли одна ступала на вулицю, то ╕нша напевне звертала в провулок, б╕льше того, вони нав╕ть не мог% ли уявити, як би зустр╕лися на одн╕й стежц╕ ╕ на одн╕й дороз╕, а ще г╕рше й г╕рк╕ше - зустр╕лись очима.


Вона лежала й дивилася на св╕тл╕ючу шибу у в╕кн╕, де так само мерехт╕ла ╕ змигувала, наче тихо, спок╕йно ╕ р╕вно дихала, одинока, примерзла до скла зоря; Вар% вара переймалася св╕танковим цим споко╓м ╕ не сп╕шила, бо контору помила ще звечора, а д╕тей всти% га╓ з╕брати, ╕ потроху душа ╖╖ набиралася р╕вноваги, схожо╖ на цю, досв╕ткову, м╕ж н╕ччю ╕ днем; коли ж хтось затарабанив, нагло й настирно, у двер╕, вона аж


скривилася в╕д зрушено╖ р╕вноваги ╕ неохоче, вступив% ши у капц╕, почалапала до дверей.


Вона в╕дчинила двер╕, глипнула ╕ остовп╕ла - на сх╕дцях, мов син╕й привид, бовван╕ла Василина. Якусь мить вони стояли обидв╕ мовчки, приголомшен╕ та здивован╕, ╕ м╕ж ними жовтою блискавкою змигнув переляк; розд╕лен╕ не порогом, вони стояли розд╕лен╕ життям, як р╕кою, ╕ ту р╕ку перейти непросто, бо бур% лить, несеться й клекоче вона, збива╓ ╕ валить з н╕г, в т╕й шален╕й стр╕мнин╕, крижан╕й, аж хапа╓ правець, то чист╕ струмен╕ йшли, десь народжен╕ джерелами, а то каламуть, то неслися випущеною на волю стр╕лою, а то знову закручувалися у чорний засмоктливий вир.


- Павла нема, - першою озвалася Василина, хух% нувши б╕лою парою у син╕й досв╕тн╕й морозець, сказа% ла, ледве вимовивши цих два важких, як кам╕ння, слова язиком, що з холоду мало слухався ╕ аж рип╕в.


"П"яна вона х╕ба, - байдуже думала стямлена вже Варвара, - знайшла у кого питати".


- Тож нема, - в╕дказала, ╕ подоба криво╖ усм╕шки ображеною т╕нню ковзнула сухими губами. - П╕вроку уже в тебе.


- Павла нема, - вдруге сказала, запл╕таючи так само язиком, Василина, ╕ осклян╕л╕ оч╕ ╖╖ вперлися у Варвару, наче в ст╕ну. - П╕шов досв╕тком с╕на конев╕ кинути, ╕ к╕нь забив. На смерть.


Варвара довго стояла мовчки ╕ порожн╕ми, вихолону% лими очима дивилася на Василину; вона не скрикнула, не заплакала, т╕льки гойднулися син╕ холодн╕ т╕н╕ на ╖╖ зморхлому вже лиц╕, ╕ в╕дсв╕т в╕д цих т╕ней падав на си% вину, що неспод╕вано засв╕тилася, мов у примарному св╕тл╕ люм╕н╕сцентного вуличного л╕хтаря. От яке те життя, подумалося Варвар╕, йдучи в╕д д╕тей, неб╕жчик хвалився: "Отепер поживу, як уже заманеться", от яке те життя, думалося Варвар╕. ╤ не було в не╖ н╕ вт╕хи, н╕ суму, н╕ зап╕зн╕ло╖ злоби в╕домщення, н╕ жалю, т╕льки накип отой нараз спав ╕з душ╕. Все минуще.


- Тв╕й чолов╕к - то й хорони, - сказала, не доче% кавшись в╕дпов╕д╕, Василина, ╕ оч╕ ╖╖ стали меншими ╕ жалкими. - Я з ним т╕льки п╕вроку була, нащо мен╕ мрець у хат╕.


Варвара не озиралася, вона не могла бачити, вона просто в╕дчула - шк╕рою, спиною, ус╕м т╕лом, що д╕ти ╖╖ обо╓, прокинувшись, постали враз за плечима, не% пом╕тно й нечутно виросли вони, ╓дин╕ крила ╖╖.


- А де ж... в╕н? - Варвара не пересилила себе на% звати його по ╕мен╕, немислимо вимовити "чолов╕к", ╕ вже зовс╕м не знала, чи можна було б тут говорити


"тв╕й" або "м╕й".


- У хл╕в╕ ще... В гно╖. Я коня боюся.


- Мамо, - тихо сказала дочка ╕ легенько стиснула пальц╕ ╖╖ - теплими сво╖ми, щойно з постел╕, стисла Варварин╕, вихолонул╕ за життя, вузлуват╕ й шорстк╕, мов укрит╕ старою корою.


- Тод╕ вдвох хорон╕мо, нашо мен╕ така витрата, - раптом, немов злякавшись, швидко затарабанила Ва% силина, ╕ гладке полив"яне обличчя ╖╖ враз задобр╕% ло. - В╕н же з тобою в╕к прожив.


Дос╕ Варвара чогось страхалася звести на не╖ оч╕, те% пер же цей ляк минув, вона кинула мимох╕ть байду% жий погляд на Василину, кинула, як на щось неживе, осл╕нчика або етажерку, ╕ рушила в хату вдягатись.


- Мамо, - заступив дорогу ╖й син. - Не ход╕ть. Не ход╕ть туди.


Доросл╕ вже в мене д╕ти, думалося Варвар╕, ╕ добрящ╕ вони вдалися, гр╕х нар╕кати, але ╖м ще пожити, взяти в порадники т╕ л╕та, що шум╕ли уже за спиною у не╖, як зелене листя на легкому л╕тньому в╕тр╕; ╖й, втомлен╕й, л╕та додавали сили та певност╕. ╤ син, мов в╕дчувши не% видимий порух прожитих рок╕в, що прохолодою в╕йну% ли в обличчя, опустив голову ╕ в╕дступив.


Варвара накинула сво╓ нове, н╕ разу не вдягане ще пальто, перешите тор╕шньо╖ осен╕ з доччиного, ╕ вони


п╕шли вдвох з Василиною безлюдною спросоння ╕ мов% чазною досв╕тковою вулицею.


На поколюючому мороз╕ хрумт╕в ╕ поскрипував п╕д ногами сухий сн╕г; вони йшли перехрестям сус╕дських погляд╕в - в╕дколи то стали товаришками? - йшли, немов фотографован╕ бл╕цами, урочисто холодн╕ ╕ мни% мо байдуж╕.


Смерть завжди неспод╕вана, раптова вона чи ждана, чи нав╕ть жадана з тяжко╖ ╕ безнад╕йно╖ хворост╕; ╕ р╕дко бувало, щоб п╕сля холодного подиху сиро╖ земл╕ хатн╕ не розгубилися, не метушилися безтолково, не знаючи, за що узятися ╕ з чого почати, аби до поминок справитися; але ось приходять люди, ╕ робота робить% ся сама по соб╕, кожен знаходить займисько, все лаш% ту╓ться непом╕тно ╕ в лад. Так ╕ в Василининому дом╕. Пок╕йник, обмитий ╕ наряджений, лежав на покут╕, чолов╕ки на труну стругали б╕л╕, наготовлен╕ на сто% лярку до л╕тньо╖ кухн╕ дошки, д╕ти з хво╖, що пахла смолою й зимовим в╕тром, плели в╕нки, а ж╕нки, сти% ха перемовляючись, поралися на кухн╕ ╕з каструлями. Варвара стояла над пок╕йником ╕ думала про сво╓ життя ╕з ним, таки добрячий шмат життя, два з поло% виною десятки л╕т; та диво дивне, ск╕льки всього трап% лялося, траплялося не т╕льки плутаного, просто г╕рко% го, зрештою, але зараз воно в╕дходило, спливало, мов ╕ не було його; залишався лиш подив - чого в╕н тут, у


чуж╕й хат╕, пом╕ж чужих людей...


Зам╕ж втрапила вона молоденькою, як ╕шла п╕д в╕нець, то ж╕нки казали, що ляльку ╖й ще б у придане, такою ж на фотокарточц╕ зоставалася - тоненькою ло% зиною, дитинчам ╕з зляканими очима. Перш╕ роки Пав% ло мав добрий зар╕бок, шоферував, подейкували, що ╕


"зл╕ва" йому немало пливло, та не допливало воно до домашнього порога: чайну "Пол╕ський веч╕р" поряд ╕з прох╕дною немарне охрестили вс╕ "мат╕нкою", ╖й спов╕дали хлопц╕ свою ╕ син╕вську, ╕ подружню любов.


Коли ж п"яним роз"╖хав школярика, слала йому Варвара три роки посилки в далеке п╕вн╕чне м╕сто, яке й дос╕ не ладна вимовити, - переписувала його щора% зу, перехиливши голову в╕д старанност╕, з поштового круглого чорного штемпеля; сама, аби д╕тей на ноги з╕п"ясти, три контори мила ╕ п╕дм╕тала - дв╕ в район╕ ╕ одну у сел╕. Як вернувся Павло, то на бойню конюхом прийняли.


- ╤ чорт його забери, - махнув тод╕ в╕н рукою. - При св╕жому м"яс╕ якось не похудну. Ще й д╕тки що% дня гостинець матимуть.


╤ п╕дморгнув так хвацько, як замолоду, кумедно смикнувши вусом, як ум╕в см╕шити ╖╖ до вес╕лля - во% на ╕ тод╕ засм╕ялася.


Та не вчащали гостинц╕ в хату, зате стали вчащати сус╕дки, що пошепки переказували, як набив Павло Василинин холодильник копченими язиками та ков% басами.


...Варвара стояла над неб╕жчиком ╕ дивилась на йо% го руки, перев"язан╕ б╕лою в крапочки хустиною, аби так захололи на грудях, ╕ силувалася згадати, коли ба% чила вона востанн╓, як гладили т╕ руки дитину по го% лов╕, ╕ все н╕як не вдатна була згадати; ╖╖ ж вони "гла% дили" не раз ╕ не два - синц╕ подовгу не сходили. Кру% тий ╕ пом╕ж людей, ╕ пом╕ж тварин, в╕н цими ж рука% ми, бувало, так муштрував того самого коня, п╕д яким ╕ згинув, що з вудил т╕льки мило лет╕ло.


За день, як п╕ти назовс╕м ╕з хати, запрягав в╕н коня, ╕ той негадано схарапудився; Павло теж враз скип╕в, намотав в╕жки на руку ╕ став хрестити к╕лком строп% тивця - здиблений к╕нь хроп╕в ╕ дико поводив очима, витанцьовуючи по колу навкруг господаря з кривою ╕ злобною усм╕шкою, п╕сля кожного удару к╕лком по крупу к╕нь зд╕ймався вгору ╕ загр╕бав ногами пов╕тря, ╕ржав ображено ╕ благально, мов просив милосердя. Злякана Варвара повисла на руц╕ в чолов╕ка:


- Облиш, може, в╕н не винен...


Оп╕сля з"ясувалося, що к╕нь ╕ справд╕ схарапудився не без причини - наступив тод╕ на цвяха, що нев╕дь%де взявсь на подв╕р"╖.


Варвара дивилась на холодне Павлове, чомусь по смерт╕ п╕ддуте та посин╕ле обличчя ╕ йшла, мов по кладц╕, вглиб пережитого; Василина ж, н╕як не нади% бавши займиська, тицялася з кутка в куток, крутила скрушно ╕ каятливо головою та все приказувала:


- ╤ нащо воно мен╕... ╤ де воно взялося на мою б╕дну голову?


Вона заламувала б╕л╕ руки з довгими пещеними пальцями, на яких жовто зблискували перстн╕, а ха% зяйки нишком ховали усм╕шки у хустки.


- Де ж я м"яса в╕зьму на поминки... - хруст╕ла довгими пальцями Василина, мов з холоду розтираю% чи руки.


Сус╕д Порфир, що зняв щойно м╕рку з мерця для труни, обернувся вже в дверях ╕ скрива блимнув на господиню.


- Та не скигли ти, - буркнув, - того, що пок╕й% ник тоб╕ переносив, мало╖ дол╕ стачило б.


Варвара обернулася ╕ кинула на Василину той самий погляд, що й досв╕тком, як на осл╕нчика чи та% буретку, погляд холодний, байдужий та в╕дстороне% ний - було на душ╕ в не╖ порожньо, як на заметеному сн╕гом зимовому пол╕, де оков╕ н╕ на чому зупинитися, т╕льки мете й шарудить сухий причерств╕лий по% земок.


- Чи про це зараз мовити... Хай сходять чолов╕ки, в╕зьмуть у нас порося.


Варвара побула ще з п╕вгодини б╕ля пок╕йника, по% стояла мовчки, перекладаючи холодн╕ й важк╕, наче брили, кам╕нн╕ думки, а тод╕ п╕шла на роботу п╕дмести й помити в об╕д контору.


Чолов╕ки поралися з Варвариним поросям, не при% с╕даючи, курили просто за роботою, перекидаючи губа% ми цигарку з кутка рота в куток, мружачись та задира%


ючи п╕дбор╕ддя вгору, аби дим не ╖в оч╕. ╤ нарешт╕ Пор% фир, витерши марлею червон╕ в╕д кров╕ руки, сказав:


- Там л╕вер ╕ жир лишився, хай би забрала Варва% ра. Не викидати ж...


- Помалу, - здивован╕ оч╕ Василини враз стали круглими, як поштов╕ штемпел╕ на конвертах. - Мен╕ тут насл╕дили, начовгали, п╕длогу тепер фарбуй...


Порфир ╕кнув в╕д неспод╕ванки, а тод╕, не врадив% ши, загр╕б п"ят╕рнею жмут внутр╕шнього сала ╕ тиць% нув у рот Василин╕, розмазуючи губну помаду.


- На╖жся, - товконув, аж притис до ст╕ни.


- Притерушений, - не образилася Василина, оги% наючись та в╕дсварюючись для годиться, ╕ витерла рот хустиною. - Обо╖ мен╕ залапуцав...


Коли по об╕д╕ Варвара прийшла до пок╕йника, Васи% лина знов неприкаяно шнуркувала з кутка у куток, щурилася ╕ мерзлякувато терла худ╕ ╕ б╕л╕, безкровн╕ руки.


- Де ж я борошна, б╕дна, в╕зьму...


Не мовивши й слова, вернулась Варвара додому ╕ стала вкладати, тужачись, м╕шок борошна на дитяч╕ санчата.


- Мам, - п╕дхопивсь помагати ╖й син. - Не бо% рошна шкода... Люди см╕ятимуться.


Варвара не в╕дказала синов╕, зрештою, ╕ не мала чо% го сказати, т╕льки опустила сиву свою винувату голо% ву ╕ взялась за санчата.


Хилячись уперед ╕ горблячись, вона повезла борош% но вулицею, сяючою сн╕гами, залитою в╕дчулим вже весну, звесел╕лим сонцем, вона тягла ту муку як свою муку, ╕ в╕д скрадливих та жад╕бних невситимою ц╕кав╕стю погляд╕в, якими св╕тили сус╕ди з%за пар% кан╕в, вулиця видавалася ╕ зовс╕м оглушливо сл╕пу% чою. Думки, що напливали, не давали спочину душ╕, вони, мов скулко ╖м муляло, ворушились десь там в глибин╕, вовтузилися ╕ перевертались: Варвара чула, що ╖й заважа╓ щось, вона йшла, мов людина, яка забу%


ла раптово потр╕бне ╕ тепер н╕як не згада╓, ╖╖ гн╕тило, що в думках про Павла наб╕га╓ лише г╕рке ╕ недобре, вона опиралась цьому, пересилювала себе ╕ боронила% ся в╕дчайдушно - не могло ж так бути, принаймн╕ так залишатися. ╤ Варвара взялася шукати ╕ншого, пере% вертати прожите, мов манаття в стар╕й материн╕й скрин╕, перегортати злежале ╕ давно не ч╕пане, в╕дки% даючи геть, наче поточен╕ м╕ллю, довг╕ роки, коли з не╖ в оч╕ см╕ялися й тицяли Василиною; облишаючи збоку застрахане малол╕тство д╕тей, вона перебирала роки, як давн╓, цв╕ллю пропахле шмаття, ╕ не знахо% дила того, чого шукала, аж поки не наткнулась випад% ком на той давно призабутий ранок.


Вже досв╕тком привезли додому дружки Павла - геть безтямного, т╕льки боса одна нога здивованою си% ротою виглядала ╕з воза; виваливши його, мов дрова, п╕д хв╕рткою, дружки враз зав╕ялися, а Варвара, обхо% пивши чолов╕ка поп╕друки, як малу дитину, тягнула у хату, мила й халючила, роззувала з ╓диного черевика. Коли ж в╕н прочман╕в було тр╕шки, то взявся за ж╕нку, чом вона, нероба така, мух над ним не гони% ла - Варвара й зб╕гла тод╕ ╕з дому.


Проспав Павло, вдоволено сопучи, отак до об╕ду, ╕ розбудило його якесь шкрябот╕ння та брязк╕т: д╕ти повзали голими заденятами по п╕длоз╕ ╕ нишпорили порожн╕ми каструлями. Павло неохоче п╕дв╕в важку голову, в як╕й усередку пов╕дставало усе, мов у дав% ньому висохлому наполовину яйц╕, встав ╕ соб╕ зазир% нув туди ╕з ц╕кав╕стю; без господин╕ там щось в╕днайти був в╕н, зв╕сно, не ладен, а тому тернув для годиться скибкою хл╕ба пательню ╕ подав сперш малому.


В малого ожили й загор╕лися оч╕, в╕н хапливо ковт% нув, було, слину й потягся увесь до хл╕ба, але нараз щось невидиме, як скляна ст╕на, спинило його; малий завагався, перев╕в погляд на батька, тод╕ знову на хл╕б, що тримав той у др╕бно тремтяч╕й в╕д похм╕льно%


го дрижака прохальн╕й руц╕ - голод пот╕снив невиди% му скляну ст╕ну, але ненадовго, ╕ син, опустивши оч╕, гребонув в╕д себе батькову руку.


Мала скоса зиркнула ╕ в╕двернулася.


"Ум%гу%у", - мимов╕льно й протяжно в╕н рикнув здивованим зв╕ром, ╕ холод, що струсонув його висна% жене, мов обмолочене важкими ц╕пами т╕ло, вибив хм╕ль до остатку. Щось не знане давно ворухнулося раптом у ньому, незвично тепле й щемке, ╕ в╕н взявся хапливо, плутаючись неслухняними пальцями у кол% готках, вдягати д╕тей: в╕н уперше отак в╕дчув, що ц╕ два крих╕тн╕ й замерзл╕ т╕льця, як╕ повзали пом╕ж каструль, ╓ часткою його самого, невпинне продов% ження хоча баламутного, але його ж таки життя.


Незадовго удягнен╕ д╕ти св╕тили умитими личками, як нов╕ коп╕йки, а Павло, винувато ховаючи по% гляд, заходився коло плити - небавом на н╕й шкварча% ло ╕ булькало, в╕н же, почепивши ж╕нчиного фартуха, поважно й значуще походжав головнокомандуючим по% над стро╓м каструль. ╤ коли на пор╕г заявилась сус╕дка Н╕на ╕з св╕жою, теплою ще новиною на губ╕, ╕ вона зо% бачила Павла ╕з начепленим клейончатим фартухом, що стирчав на ньому неоковирно та лопот╕в, наче бля% шаний, то в не╖ з того видива перестали слухатись оч╕ ╕ замигт╕ли раптом, мов кульки у барабан╕ спортлото. Промимривши позичити хл╕ба, вона крутнулась, аж в╕тер зняла сп╕дницею, ╕ чимдуж подалася ╕з хати.


Але через хвилю вже на пороз╕ стояла ╕нша сус╕дка ╕ жал╕бним голосом присьма просила позичити жмень% ку сол╕ - оч╕ ╖╖ також були голодними, вони б╕гали по к╕мнат╕ ╕ хапали усе п╕дряд, як лякливий злод╕й у лавц╕ др╕бних товар╕в; великодушний Павло в╕дсипав ╖й сол╕ повну мисочку.


Пот╕м заходили ще ╕ ще, а коли у дверях постала Юстинчикова Ганна, що дос╕ не знала, де й клямка у них, то не встигла нав╕ть розкрити рота.


- С╕ль вже позичив, хл╕ба давав, тертку забрали, - блимнув господар з%п╕д бр╕в звичним таким, сут╕нко% вим поглядом. - Чого ╕ще?


- Та я х╕ба що... - перелякано подавала голобл╕ назад повнот╕ла Ганна, отороп╕ло дивлячись на Пав% лов╕ руки у т╕ст╕. - Та я н╕чого...


Останн╕м прителепав кум Олекс╕й, посид╕в мовчки, покурив соб╕, поцмакав губами - Павло в╕дав, що як кум перебере, то завжди отак прицмаку╓, а тод╕, впер% ше не дочекавшись угощення, журно сказав:


- Ти б тогово, Павле... Порядку на кутку не псував.


- А не п╕шов би ти, куме, п╕д чотири в╕три, - не втерп╕в урешт╕ Павло. - Я вам тод╕ ц╕кавий, як Варва% ру навколо хати ганяю.


Як понесло Павла, то вже не м╕г зупинитися, при% брав у хат╕ ╕ коло хати, попорався ╕ дав лад подв╕р"ю, добряче таки запецьканому, нав╕ть сам вбрався ╕ при% чепурився.


Три дн╕ вертався Павло з роботи просто додому, ╕ вс╕ ц╕ дн╕ Варвара ходила святечна, уперше з п╕днятою го% ловою, випрямилася раптом ╕ нав╕ть рук не стидалася. Три дн╕ чолов╕к хазяював, та не стачило, певне, на б╕льше, ╕ як зав╕явся п╕сля того, то тиждень ╕ з св╕чкою його б н╕хто не знайшов.


...Варвара тягла дитяч╕ санки з борошном залитою сонцем вулицею, вулиця сяяла в╕д урочистих сн╕г╕в, на як╕ в╕д тополь лягли голуб╕ довг╕ т╕н╕ - нав╕ть дв╕ чорн╕ ворони, що сановно походжали машинною кол╕╓ю ╕ дещо зверхньо зиркали на перехожих, не при% меншували зимово╖ храмово╖ урочистост╕; Варвара тягла санки, що повискували ненароком скривдже% ним цуценям, ╕ думала про пережите. ╤ коли вона зга% дала той день, здивованих ╕ вмитих д╕тей ╕ не менш здивованих та спантеличених ж╕ночок, яким так на% гально знадобилася позичка, ╖й легшими стали санки; оч╕ сус╕д╕в, п╕д беззвучним простр╕лом яких вона зараз


╕шла, скрадлив╕ погляди з%за паркан╕в та ледве в╕дхи% лених ф╕ранок ╕з несхвальних, осудливих ╕ недобро% зичливих видалися тепл╕шими ╕ сп╕вчутлив╕шими. Душа в не╖ п╕д цим незамутненим сонцем, на незай% ман╕й непорочн╕й б╕лин╕ сн╕г╕в немов обновилася, як обновляються стар╕ ╕кони чи древн╕ картини: к╕птява спала, ржа осипалася, ╕ сяяла вона та св╕тилась аж лячно - бо нав╕ть раз на в╕ку зроблене кимось добро не гине, нав╕ть зроблене р╕дним д╕тям; воно не щеза╓, не тл╕╓, не ╕ржав╕╓; ╕ в цьому знайшла вона власне ви% правдання ╕ помилування.


- Мамо! Вернися... - линуло наздог╕н доччине у лункому й пружному пов╕тр╕, але долинало з такого далекого далеку, з%за якогось порога, що був ще до бо% лю.


2009 р.


ÊÀÐÀÒ


Трет╕й день Карат лежав у буд╕ голодний, при% п"ятий ненависним зал╕зним ланцюгом, ╕ в╕д млосно╖ порожнеч╕ у запалому живот╕ в нього аж шерсть на% стовбурчилася на загривку, наче в╕н сердився на яко% гось ворога ╕ ладен був от%от кинутися в б╕йку. Зараз в╕н легше переносив спекоту, яко╖ ран╕ше не терп╕в. Але зовс╕м робилося йому непереливки вечорами та досв╕тками, коли ╕з кватирок та прочинених в╕кон випливали й носились подв╕р"ям немислимо драж% лив╕, аж памороки забивало, запахи св╕жо╖ ╖ж╕, яку го% тували господин╕.


В╕н безпом╕чно никав ╕ не м╕г у буд╕ знайти таке м╕сце, де б хоч трохи прихистився в╕д знадливих тих запах╕в; цього не вдавалось йому нав╕ть тод╕, коли ти% цявся носом у соснов╕, розпарен╕ за довгий сонячний день ст╕нки буди, однаково у горлянц╕ й живот╕ пекло, наче в╕н наковтався товченого скла, а перед очима пливли жовт╕ та червон╕ кола.


Коли робилося геть нестерпно, Карат ╕з сл╕пим в╕дча╓м брався гризти ланцюга, гриз затято, крутячи з боку у б╕к головою ╕ пнучись пошматувати зал╕зяку, що ув"язнювала його в т╕сн╕й остогидл╕й буд╕, гриз, до% ки з бл╕до%червоних ясен не починала скапувати г╕рку% вата сукровиця.


Але не т╕льки голод доп╕кав Карату. Йому муляла ще нев╕дом╕сть, оте незрозум╕ле, що сталося, як на йо% го собачий глузд, в досить знаному вже начебто св╕т╕, де його дос╕ ус╕ любили й гладили по чорн╕й лискуч╕й шерст╕, - був в╕н весь, мов з вуглини, т╕льки к╕нчик носа б╕л╕в, наче навмисне хто позначив крейдою. Мож% ливо, за ту б╕лу цяточку ╕ назвали його Каратом.


Господар, зв╕сно, пропадав отак не вперше, т╕льки ран╕ше хтось виносив харч╕ й озивався п╕дбадьорливим


голосом. То могла бути господиня, молода ще, трохи не% уважна ж╕нка, бо, погодувавши його, забувала, як це робив господар, легенько почухати за вухом, ╕ тод╕ Ка% рат, припавши до земл╕, вдоволено потягувався, т╕ша% чись млосною насолодою; могла бути наймолодша гос% подиня, д╕вчинка рок╕в десяти, вона високо п╕дн╕мала в руц╕ шматочок м"яса, ╕ Карат, грайливо заскавул╕вши, п╕дстрибував, клацав зубами, наче обценьками, ╕ ви% хоплював мало не з пальц╕в звабливий кусень, за що в нагороду щоразу одержував добавку. Зрештою, то м╕г бути сус╕д господар╕в, чолов╕к негов╕ркий ╕ нав╕ть по% хмурий, проте добрий ╕ нескупий, бо коли н╕хто не з"яв% лявся з домашн╕х, в╕н не шкодував кинути йому замаш% ний шмат ковбаси. Тепер же чомусь до Карата н╕кому не було д╕ла, вс╕ просто не пом╕чали його.


Похмурий сус╕д, проходячи вранц╕ повз буду, не% вдоволено в╕двернувся, мов вони зроду були незнайом╕, ╕ коли Карат здивовано уп╕вголоса згавкнув, наче дор╕кнув за неуважн╕сть, той т╕льки зблиснув холод% ними б╕лками очей ╕ неспод╕вано копнув у б╕к собачо╖ буди порожню бляшанку.


В╕д образи й розпуки Карату захот╕лося бодай то% ненько й неголосно поскавул╕ти, але в╕н, вткнувши го% лову у напружено витягнут╕ уперед лапи, зум╕в переси% лити себе ╕ перемовчати - в╕н знав, що поводитися так непристойно, треба терп╕ти, ╕ хтось обов"язково згада╓ про нього ╕ вряту╓ в╕д пекучого голоду. ╤ в╕н терп╕в, раз по разу ковтаючи нудотну слину, коли в╕тер ╕з вулиць невеликого м╕стечка приносив з%пом╕ж бензинного га% ру, цигаркового диму, в╕дразливого запаху розпеченого ╕ поплавленого асфальту пахощ╕ ╖ж╕, що лоскотали во% лог╕ нервов╕ н╕здр╕ ╕ змушували ╖х тремт╕ти.


Незрозум╕л╕ пригоди, що сталися з господарем, спан% теличували пса, тривожитися йому було про що, але Карат не м╕г знати ус╕х подробиць людського життя.


Дв╕ б╕ди звалилися на голову господарев╕: в його просторому службовому каб╕нет╕, куди в╕дв╕дувач╕ за%


ходили сторожко ╕ шанобливо зупинялися, ледве при% чинивши двер╕, тепер порядкувала зовс╕м ╕нша людина, переставляючи на св╕й смак столи ╕ шафи, а в╕дразу на другий день, коли в╕н мовчки виклав на ст╕л грубу зв"язку ключ╕в, у господаря в далекому м╕ст╕ помер батько.


Карат бачив, як удосв╕та посп╕хом вся с╕м"я, забувши про нього, с╕дала в машину, т╕льки не в ту, б╕лу, яка ти% хо п╕дкочувала щоранку до п╕д"╖зду, а чомусь в ╕накшу, жовту з невеличкими шашечками на дверцятах, але в╕н не спод╕вався, що ╖дуть вони так надовго.


Деколи Карату вдавалося в╕д╕гнати невесел╕ думки, забути буркот╕ння у голодному живот╕. Забившись у куток ╕ приплющивши оч╕, в╕н примушував себе годи% нами незрушно лежати ╕ згадувати зовс╕м недавн╓ ╕ безпечальне життя.


Ось господар поверта╓ться з роботи, ╕ Карат, ще на сх╕дцях зачувши його несп╕шн╕, притомлен╕ кроки, б"╓ хвостом ╕, припавши животом до п╕длоги, нетерпляче ск╕млить, тод╕ пустотливо летить назустр╕ч ╕ плута╓ть% ся поп╕д ногами, п╕дстрибу╓ ╕ хоче лизнути господаря в лице, нарешт╕, коли той лаг╕дно в╕дбива╓ться в╕д со% бачих н╕жностей, кида╓ться стр╕мголов ╕ приносить капц╕. ╤ хоч би який був утомлений чи роздратований господар, в╕н неодм╕нно усм╕хнеться. Карат ╕ соб╕ не зможе стриматися, ╕ на його чорн╕й незлобив╕й пащ╕, позначен╕й маленькою б╕лою цяткою, неспод╕вано роз% повзеться мимов╕льна усм╕шка, оголюючи полив"ян╕ зуби. ╤ т╕льки одного разу господар, повернувшись з пос╕р╕лим лицем, на якому злегка посмикувалася пра% ва пов╕ка, мов в╕н узявся вс╕м п╕дморгувати, н╕ с╕ло н╕ впало ударив собаку - Карат т╕льки здивовано писк% нув ╕ повол╕ забр╕в у куток за в╕шалкою й увесь веч╕р пролежав там, нав╕ть не ворухнувшись.


Господар, заплющивши оч╕, щоб погамувати нерво% ве пересмикування пов╕ки, просид╕в у кр╕сл╕ мовчки години зо дв╕ ╕ вже п╕зно ввечер╕ встав, п╕д╕йшов до со%


баки ╕ погладив по ши╖ ╕ довг╕й лискуч╕й спин╕, прося% чи пробачення. Кривда не в╕дразу в╕дпускала Карата, пес посп╕шно в╕дводив погляд, аби не зустр╕тися з бла% гальними господаревими очима, але така вже була йо% го натура, що в╕н не м╕г довго ображатися. Карат зро% зум╕в господаря, не прита╖в зла ╕ пробачив йому, як зрозум╕в ╕ те, що людям живеться, певне, куди важче, ан╕ж йому, собац╕.


Незабаром в╕н упевнився, що голод легко забува╓ть% ся, якщо згадувати тих╕ ос╕нн╕ надвеч╕р"я, коли вони ходили на полювання. Карат ╕шов по болоту легко, мов не торкався пожухло╖ уже осоки, безшумно пере% стрибував з купини на купину, в╕дчуваючи, як завми% ра╓ його охоплене мисливською пристрастю серце. Ось в╕н спинився ╕ з╕п"явся на задн╕ лапи, на мить мов за% вис у пов╕тр╕, сторожко повертаючи головою: в струме% нях запах╕в, що пливли трохи вище, йому вчувся той ╓диний, неповторний, бентежний запах лискучого п╕р"я й нагуляного на прив╕лл╕ пташиного т╕ла. Карат перейшов на потяжку ╕, безпомильно в╕дчуваючи, де зача╖вся птах, тепер пробирався вперед так сторожко, що й не шелеснула билина; в╕н не бачив ╕ не чув вже н╕чого, окр╕м цього щемливого запаху, не було н╕ боло% та, що збулькувало ╕нколи, н╕ високого безхмарного неба, де зр╕дка пропливали недосяжн╕, а тому байдуж╕ йому птахи, н╕ мошкари, що нахабно й набридливо л╕зла в оч╕, не в╕дчував, як колола ╕ р╕зала лапи ще тор╕шня ламка трава, в╕н т╕льки в╕дчував, нав╕ть не ог% лядаючись, як наближа╓ться за ним господар...


Ще мить - ╕ Карат завмира╓ у стойц╕, ус╕м сво╖м серцем, що билося нестримно й шалено, блага╓ госпо% даря не забаритися, не сполохнути марне птаха в ос% танню, вир╕шальну мить. Нарешт╕ в╕н робить к╕лька блискавичних стрибк╕в, ╕, б"ючи крилами по вод╕, се% лезень зрива╓ться ввись, востанн╓ зблиснувши пере% ливом п╕р"я навпроти призах╕дного сонця, ╕ оглушли% во гримить господар╕в постр╕л...


Деколи на Карата напливали ╕ недобр╕ спомини, в╕д яких в╕н, як в╕д передсв╕танково╖ прохолоди, злегка здригався ╕ шкрябав пазурами по дощат╕й дол╕вц╕ бу% ди. Одно╖ ноч╕ сюди прийшло дво╓ незнайомих, вони якийсь час постовбичили б╕ля сус╕дсько╖ кл╕тки з кро% лями, ╕ Карат спершу подумав, що то так ╕ треба, мо% же, пораються хазяйки, але неспод╕вано один з них п╕дскочив ╕ накинув йому на голову м╕шок, спритно ч╕пкими пальцями водночас здавивши горлянку. Ка% рат не встиг нав╕ть згавкнути, в╕н в╕дчував т╕льки важ% ке сапання цього незнайомця ╕ в╕дворотний гор╕лча% ний дух: дихати йому ставало все важче, а перед очи% ма змигували зелен╕, жовт╕ ╕ червон╕ ╕скри.


Пот╕м Карата, зв"язаного в╕рьовками, довго везли у машин╕ ╕ недбало скинули у якомусь хл╕вчику б╕ля дров. Ц╕лу н╕ч в╕н гриз т╕ в╕рьовки, в╕д яких не% при╓мно до рота липло лляне волокно, ╕ таки пере% гриз, а тод╕ п╕дрив поп╕д ст╕ною вузьку нору ╕ до ранку, всю дорогу в╕дпльовуючись в╕д налиплих волокон, по% вернувся додому з шматком в╕рьовки, що все ще тел╕палася на ши╖. В╕дв"язуючи ╖╖, господар довго ╕ спантеличено крутив головою.


Г╕рше було ╕ншого разу, коли господар на сл╕зне прохання подарував Карата сво╓му другов╕ у в╕йсь% ков╕й форм╕. Тод╕ його знову довго везли, доглядали дуже уважно ╕ чим т╕льки не пробували годувати. Але минав день, другий, трет╕й, пес був наче сонний, брид% ливо в╕двертав голову в╕д кинутого шматка м"яса чи п╕дсмажено╖, спокусливо╖ печ╕нки, н╕ на кличку свою, н╕ на команди не в╕дгукувався; в╕н просто лежав з потьмян╕лими очима. Каратов╕ наче щось марилося, кр╕зь нап╕вдр╕моту йому вчувалися знайом╕ голоси, особливо мало╖ господин╕, яка залюбки бавилася з ним ╕ вигадувала найчудернацьк╕ш╕ здивки - в"язала бан% ти, впрягала у возика ╕ витворяла ще багато чого тако% го, що в╕н терп╕в поблажливо, аби лиш ╖й було при╓мно.


Карат не знав, що товариш дв╕ч╕ телефонував госпо% дарев╕:


- Перестань нудьгувати за собакою, - благав той у телефонну трубку. - В╕н не т╕льки н╕чого не хоче ро% бити з того, чим ти дивував мене, а й ╖сти в╕дмовля╓ть% ся. Я тоб╕ або поверну його, або в╕н здохне.


Врешт╕ його таки в╕двезли додому, ╕ господар спо% чатку вибачливо розводив руками, а пот╕м, як лишив% ся з собакою наодинц╕, довго гладив його ╕ заглядав ви% нуватим поглядом у розчулен╕ зустр╕ччю зеленкуват╕ Каратов╕ оч╕.


В╕дтод╕ господар не розлучався з Каратом, брав з со% бою нав╕ть у в╕дпустку ╕ часто мав з ним чималенько клопоту, а одного разу нав╕ть пригоду.


Це трапилося у чужому, гам╕рному м╕ст╕, де незр╕внянно б╕льше, ан╕ж у ╖хньому м╕стечку, грим╕ло й бряжчало зал╕за на вулицях, ще посп╕шн╕ше метушили% ся люди. У магазин╕ на к╕лька поверх╕в, у натовп╕ мала господиня якось в╕дбилася в╕д батька ╕ загубилася, а ко% ли вона ╕з заплаканими очима виб╕гла на вулицю, де Ка% рат терпляче чекав у вказаному йому господарем м╕сц╕, в╕н враз здогадався про все. Д╕вчинка спочатку зрад╕ла собац╕, але в розпач╕ вона не знала, що ж вчинити, як розшукати батька, Карат тим б╕льше не в╕дав, а коли ма% ла плакала, в╕н, мов ут╕шаючи, благально верт╕в хвос% том ╕ тихенько п╕двискував. Коли ж мала не втерп╕ла ╕ кинулася шукати батька пом╕ж людей, Карат враз посу% вор╕в, метнувся за нею ╕ схопив ╖╖ за одяг.


В╕н, власне, не знав, добре то в╕н чинить чи зле, ╕ це його непоко╖ло, зате твердо знав ╕ в╕рив у порядок: як% що йому сказали чекати тут, то в╕н ма╓ тут ╕ чекати.


Прововтузилися вони, може, з п╕вгодини - коли мала поривалася йти, в╕н тримав ╖╖ за одяг, а коли пла% кала - то ставав на задн╕ лапи ╕ все силкувався лизну% ти в лице, заспоко╖ти ╕ розвеселити. Господар врешт╕ здогадався виб╕гти на вулицю й побачив, що ╖х уже обступили здивован╕ ╕ занепоко╓н╕ люди.


...╤ все ж, як не обманював себе Карат споминами, що мигот╕ли у голов╕, як дерева ╕ будинки за в╕кном машини, коли ╖хали на полювання, голод все одно смоктав живота нев╕дступно; йому здавалося ╕нколи, що з нього лишилася т╕льки туго натягнута, як на ба% рабан╕, шк╕ра та ще настовбурчена шерсть. Коли голод не тамувала нав╕ть полуднева спека, в╕н спробував роз╕рвати ланцюг. Рвонувшись ╕ не здолавши металу, Карат впав у с╕ру, стовчену його ж ногами куряву.


Поступово прийшовши до тями, Карат порачкував назад ╕ плигнув удруге, пот╕м, брязкаючи ланцюгом, ще ╕ ще; в╕н уже погано пам"ятався ╕ майже не бачив н╕чого ошал╕лими з неймов╕рного болю, налитими кров"ю очима, але в╕дчайдушно плигав, аж поки, об╕рвавши нашийника, покотився клубком по двору.


К╕лька хвилин в╕н лежав непорушно, згодом встав, ╕ заточуючись, почвалав через подв╕р"я до см╕тника, зв╕дки, кр╕зь смор╕д в╕дразливо╖ гнилизни, долинали зманлив╕ запахи. Жад╕бно принюхуючись, в╕н нетерп% ляче зв╕вся на задн╕ лапи та спробував заглянути в ящик, але кришка була щ╕льно причинена, ╕ в╕н т╕ль% ки пошкрябав лапою по зчорн╕лих дошках. Тод╕ Карат об╕йшов навкруг ящика ╕, перехиливши голову, загля% нув у щ╕лину: зовс╕м поряд, б╕ля якихось черепк╕в, ле% жала надкушена скибка хл╕ба - в╕н вловив його млос% ний, ледве чутний запах, ╕ в╕д недосяжност╕ то╖ скибки Карат тихо ╕ ображено вискнув.


Поникавши ╕ покрутившись тут ще якийсь час, в╕н неохоче побр╕в подв╕р"ям. У в╕кн╕ сус╕дського будинку Карат побачив раптом д╕вчинку, що жувала бутер% брод, запиваючи чимось б╕лим, очевидно, молоком, ╕ в╕н раптом спинився, неспод╕вано для самого себе призв╕вся на задн╕ лапи ╕, облизнувшись, заглянув д╕вчинц╕ у в╕ч╕. Д╕вчинка теж побачила його, засм╕% ялась ╕ спочатку простягнула булку до шибки, а коли Карат винувато кл╕пнув очима ╕ облизнувся вдруге, непри╓мно скривила рота ╕ показала йому язика.


Карат повол╕ опустився на передн╕ лапи, в╕двернув% ся ╕ побр╕в дал╕, на вулицю, в╕дчуваючи, як п╕д лапами м"якне ╕ злегка прогина╓ться розпарений немилосерд% ним, шпарким сонцем асфальт. Тепер Карат страхався заглядати людям в оч╕, в╕н просто бр╕в кра╓чком тро% туару, никаючи очима по боках, ╕ йому спало на думку чимскор╕ше вибратися з цього галасливого м╕ста, де так круто чомусь пере╕накшуються люди ╕ все життя, вибратися туди, до очерет╕в над р╕кою, де полював не раз ╕з господарем, п"ян╕ючи в╕д посп╕шного ╕ лякливо% го лопот╕ння пташиних крил, ╕ де, здавалося йому, ждали воля, прост╕р ╕ харч.


Ненароком кинувши оком, у невеличкому дворику Карат заприм╕тив на н╕кельованих, блискучих кол╕щатках дитячу коляску, ╕ в першу мить вона не привернула його уваги, але щось змусило його вернути% ся поглядом: з кишеньки в колясц╕, закрита жовтою соскою, зманливо виглядала пляшечка молока. В╕н зн╕яков╕ло приспинився, ╕ неждана думка спантеличи% ла його. Голод штовхав до дитячо╖ коляски, йому вже нав╕ть вчувався у пересохлому рот╕ смак того молока, ╕ водночас його мучили докори собачого сумл╕ння, бо н╕коли дос╕ в╕н не брав того, що не належало йому чи не давали йому по добр╕й вол╕; Карат нараз завагався ╕ геть розгубився, стоячи на цьому роздор╕жж╕. Нарешт╕ в╕н струснув головою так, мов потрапив у добрячий дощ ╕ хот╕в струсити з себе лоск╕тливу вологу, проте сумн╕ви ╕ вагання не спадали, як спадають ╕ обл╕тають крапельки дощово╖, пропахло╖ теплим в╕тром води.


╤ все ж голод був дужчий за ус╕ його докори - у к╕лька стрибк╕в Карат опинився б╕ля коляски, в як╕й, тихо причмокуючи пустушкою, др╕мало рожево% щоке, кирпате дитя. Ставши на задн╕ лапи ╕ обхопив% ши пляшечку передн╕ми, в╕н смоктонув на всю силу, аж злякано вискнула гумова соска, ╕ пахуче молоко, засмоктуване разом з пов╕трям, ╕з свистом полилося у спраглу собачу горлянку. То було нав╕ть не молоко, а


р╕денька манка на молоц╕, але це його не обходило за% раз, головне - то був харч, рят╕вний для його вимор% дуваного та знесиленого т╕ла, ╕ в╕д терпко╖ насолоди в першу мить в╕н лиш крутнув хвостом ╕ приплющив оч╕.


Раптом Карат почув галас, високий ж╕ночий голос зл╕тав угору, як зл╕та╓ наполоханий птах, ╕ в╕н, не в╕дриваючись в╕д пляшки, злод╕йкувато скосив око. До нього б╕гли дво╓ - попереду ж╕нка з поб╕л╕лим в╕д страху обличчям, а за нею - чолов╕к. Колюч╕, мов цвяхи, чолов╕ков╕ оч╕ Каратов╕ здалися знайомими, ╕ нараз в╕н таки згадав ╖х.


Колись цей чолов╕к полював разом ╕з його господа% рем, ╕ йому запало у пам"ять, як в╕н гладив Карата, гладив сторожко, силувано, мов його хто приневолю% вав, а ще запали у пам"ять оч╕, в яких не було то╖ звич% но╖ людсько╖ приязн╕, а зача╖вся лиш острах перед не% знайомим собакою. Зараз же в очах того чолов╕ка не було н╕ страху, н╕ тод╕шньо╖ запоб╕гливост╕, з його об% личчя ╕з вишк╕реними жовтими зубами сипала син╕ми ╕скрами лише злоба, а повз Карата, п╕дстрибуючи ╕ кришачись на червон╕ осколки, пролет╕ла запущена на б╕гу цеглина.


Карат смоктонув ще раз, востанн╓, ╕, обережно знявши лапи з коляски, нехотя в╕д╕рвався в╕д пляш% ки. В к╕лька розгонистих стрибк╕в в╕н щез за рогом бу% динку ╕ без вагань подався за м╕сто, подал╕ в╕д цих пе% ресичених жовтою злобою очей, в╕д таких м╕нливих людей, м╕нливих ╕ геть незрозум╕лих йому тепер.


1988 р.


ÌÅÆÀ


В╕н вв╕йшов у палату рвучко, аж поли халата мет% лялися ╕ лопот╕ли за ним, не вв╕йшов нав╕ть, а швид% ше, вв╕рвався - невеличкого зросту, з рудою корот% кою чуприною, що видавалася щ╕ткою з м╕дного, не вельми гнучкого дроту, вв╕рвався, розмахуючи довги% ми руками, як╕ виглядали мало не по л╕кт╕ ╕з закорот% ких рукав╕в стандартного л╕карняного, накрохмале% ного до стану покр╕вельно╖ жерст╕ халата.


- Як? - спинився л╕кар стр╕мко й здивовано б╕ля першо╖ хворо╖, бабус╕ Марти, зморхле с╕ре обличчя яко╖ нагадувало скорбне, р╕зьблене з дерева, припале пилом лице яко╖сь свято╖ ╕з с╕льсько╖ занехаяно╖ ╕ пе% рекособочено╖ каплички. - Ти ще й дос╕ Богов╕ душу не в╕ддала?


- Чи я така вже важка вам, - ображено заворуши% лися ╕ зашелест╕ли пошерхл╕, зблякл╕ ╕ пожовт╕л╕, мов газетний пап╕р на сонц╕ й негод╕, губи старо╖. - Я сама би рада померти...


- Гр╕шила ти, мабуть, чимало, - обмацуючи ╕ об% стукуючи довгими, мов рибальськ╕ весла, лапищами, в╕н не слухав образ ╕ кривд старо╖. - Того й не вми% ра╓ш, що каятись тепер вельми довго...


До наступно╖ хворо╖, ж╕ночки рок╕в п╕д тридцять, що дивилась на нього круглими, як ватрушки, витр╕щеними ╕ переляканими очима, в╕н, навпаки, нав╕ть словом не вважав за потр╕бне озватись: т╕льки п╕дн╕мав ╖й руки, згинав т╕ло у попереку, мов була во% на не живою людиною, а г╕псовим навчальним скеле% том, що легко складався ╕ розкладався, ╕ далеб╕ н╕ на що ╕нше, окр╕м такого, не був удатен.


Галина Горд╕╖вна водила здивованими ╕ сторожки% ми очима за л╕карем, мов за кульовою блискавкою, що негадано у палату вв╕рвалась ╕ ладна була от%от наро%


бити добрячого шелесту. Вона чудувалась: невже це той самий х╕рург, до якого так довго ╕ безусп╕шно до% бивалася, аж доки давн╕, ще з ╕нститутсько╖ лави знайом╕, в свою чергу через сво╖х знайомих, не допо% могли втрапити ╖й в оц╕ довжелезн╕, що звисали й тел╕палися клешнями, червон╕ лапат╕ руки.


- А ти? - спинився врешт╕ навпроти не╖. - Л╕ку% ватися будеш чи ще поживеш?


Вона не образилась на таке поштиве звертання, оче% видно, однакове у нього ╕ до школяра, ╕ до л╕тньо╖ вже людини, пропустила мимо уваги зашмуляний жарт; ╖╖ б╕льше образила насм╕шкуват╕сть у погляд╕ прудких, кольору пересушеного тютюну, маленьких очей.


Наступного дня, як видалося Галин╕ Горд╕╖вн╕, в╕н сиинився б╕ля не╖ на к╕лька хвилин аби спинитися, з не дуже обтяжливого, але все ж обов"язку, отак соб╕ при% спинився в╕дчепного ╕ знову зав╕явся ╕з палати, лопочу% чи бляшаними крилами перекрохмаленого халата.


А десь третього чи, може, четвертого дня вона все ж не стрималася.


- Л╕карю, чи бодай якась у мене над╕я ╓?


В╕н т╕льки носом насм╕шкувато п╕дшморгнув.


- Н╕яко╖, - поз╕хнув, було, л╕нькувато, але в ту ж мить схаменувся та прикрив рота лапатою долонею. - ╤ я не циганка на ринку, аби вгадувати за гр╕ш далеку дорогу й казенний д╕м.


- З вами нав╕ть здоров╕й людин╕ говорити важ% ко, - вона в╕двернулась ╕ вперлася очима в ст╕ну.


- ╤ то правда, - згодився, кивнувши рудою чупри% ною. - Н╕чого теревен╕ правити.


К╕лька дн╕в по тому л╕кар ╕ ногою не ступав у пала% ту, т╕льки б╕ля Галини Горд╕╖вни, готуючи до операц╕╖, зранку до вечора тупцяли сестри ╕ лаборанти ╕з хитро% мудрими приладами, де непевно хитались по шкалах, як хита╓ться доля, тонесеньк╕ стр╕лки та весело ╕ кеп% куюче переморгувались р╕знокол╕рн╕ лампочки. Гали%


на Горд╕╖вна боялася операц╕╖ - при згадц╕ про не╖ аж зуби мерзли.


- Випиш╕ть мене, д╕вчатка, - сказала якось мо% лод╕й сестричц╕ з веселими ╕ добрими, трохи здивова% ними очима. - Краще померти сво╓ю смертю, н╕ж п╕д ножем цього живодера.


- А ви його просто не слухайте, - ╕з см╕ху, др╕бно% го ╕ потамованого, у не╖ тряслися руки, ╕ хлюпнули на дол╕вку л╕ки ╕з склянки. - Вам треба не те, як в╕н ба% лака╓, а як в╕н оперу╓.


Останн╕ три дн╕ перед операц╕╓ю Галину Горд╕╖вну майже не турбували. Вона лишилася наодинц╕ з╕ сво╖ми думками, що наб╕гали, як хвил╕ на берег тихого л╕сово% го озера, шаруд╕ли ╕ хлюпались, несп╕шно в╕дкочували% ся, натом╕сть же знову наб╕гали св╕ж╕. В╕кно з палати виходило в сад, ╕ вона годинами дивилася, як розгулю% ють зеленими жестяними покр╕влями сус╕дських бу% динк╕в поважн╕ сив╕ голуби, як на вузлувате й покруче% не старе яблуневе г╕лля вс╕даються горобц╕, зн╕мають ще з досв╕тка немилосердний рейвах ╕ ╜валт, щохвили% ни чубляться ╕ знову миряться, а помирившись, ╕з ло% пот╕нням десятк╕в прудких крил галасливо зриваються з яблунь ╕ подаються в ╕нш╕ подв╕р"я у в╕чних пошуках ╖ж╕ ╕ св╕жих пригод - за в╕кном була воля, незамкну% тий прост╕р, там ходили здоров╕ й весел╕ люди, там було недосяжне тепер для не╖ життя.


К╕лька рок╕в уже хвор╕ла Галина Горд╕╖вна, пекло ╖й у грудях, мов там тл╕ла жарина, ╕ час в╕д часу хтось безжальний, немилосердний роздмухував ту жарину; траплялося, тр╕шки вона вичахала, але з часом з но% вою, жорстокою ╕ мстивою силою згадувала про себе, смоложила й жалила, ╕ св╕т фарбувала у жовте. Випад% ком д╕агноз Галин╕ Горд╕╖вн╕ став в╕домий, ╕ вона з ним змирилась, ужилась з неминучим та не йняла б╕льше в╕ри таблеткам, б╕лим та жовтим горошинам, що з брязкотом трич╕ на день медички кидали ╖й у склянку, ан╕ прийдешн╕й, як сказали в╕дверто, таки ризико%


ван╕й операц╕╖. Наступала якась дос╕ незнана до всього байдуж╕сть, мов душу ╖╖ обгортали ватяною ковдрою, яку безсил╕ здолати ╕ тепло, ╕ житейський холод. Га% лин╕ Горд╕╖вн╕ н╕тр╕шки не шкода було себе, сво╖х со% рока ще неповних л╕т, в як╕ вона все посп╕шала ку% дись, спотикаючись; не шкода ╖й чолов╕ка, бо непев% ною раптом стала, чи й любила його коли; диво див% не╓, нав╕ть не шкода було д╕тей, фотограф╕я котрих завжди стояла на тумбочц╕ поруч.


Вона днями лежала одземком, заплющивши оч╕, ╕ слухала, як наплива╓ глухон╕ма велетенська тиша - ╖╖ порушували х╕ба придуркуват╕ горобц╕, що прил╕тали час в╕д часу ╕ вовтузились та цв╕р╕нчали за в╕кном. ╥й видавалось тепер, що лиша╓ться вона одна%одн╕с╕нька на всенькому св╕т╕, лиша╓ться т╕льки ╖╖ б╕ле, як парос% ток у льоху, що давно не бачило сонця, нем╕чне т╕ло на% одинц╕ ╕з гр╕зною хвор╕стю, що ча╖лася в тому т╕л╕.


Настав день операц╕╖.


Вона здригнулась, коли б╕ля л╕жка, ледь скрипнув% ши, спинилась каталка. Вкрита каталка була прости% радлом холодно╖, як сн╕г на мороз╕ при м╕сяц╕, в╕для% куючо╖ б╕лизни.


- Ми повеземо, - сказала сестра ╕з здивованими очима.


- Я сама, - сказала Галина Горд╕╖вна.


╥й негадано заманулось сам╕й пройтися, може, б╕ль% ше уже, ворухнулася в"яла думка, сам╕й не прийдеть% ся, зв╕дси р╕дко виходять, част╕ше ногами вперед ви% носять.


Порожня каталка пов╕льно котилася довгим ╕ лун% ким, мов тунель, коридором, опустивши голови, сест% ри й вона понуро за нею брели, як за домовиною одино% кого ╕ бездомного, без близьких ╕ родини пок╕йника.


В передоперац╕йн╕й, яку навп╕л по п╕длоз╕ д╕лила червона риска, л╕кар недбало подав журнал.


- Розпишись, що згодна на операц╕ю.


Холодною рукою Галина Горд╕╖вна взяла в╕д нього б╕лу кулькову ручку, а л╕кар байдуже в╕двернувсь до в╕кна.


╤ те, як в╕н в╕двернувся, заклавши руки за спину, та зн╕чев"я узявся п╕дгойдуватися на пальцях н╕г, ╖й чер% конуло найб╕льше душу. Вона нав╕ть подивувала цьо% му - ╕ яке ╖й тепер, здавалось, до того д╕ло, вона одна уже, одна%одн╕с╕нька. ╤ все ж противилось щось та бун% тувало в ╖╖ душ╕, вона ще ж людина, нав╕що з нею отак...


Галина Горд╕╖вна узяла кулькову ручку ╕ вистиглою обезкровленою рукою нам╕рилась ставити п╕дпис - нам╕рилась ╕ не змогла, ╖╖ руки невтримно тремт╕ли, кулькова ручка, ледь торкнувшись паперу, п╕дстрибу% вала бороною на невиробленому пол╕; здивована Гали% на Горд╕╖вна, з╕бравшись уся у жменьку, у кулачок, спробувала ще раз, однак руку, що тряслася, мов у пи% яка з немилосердного похм╕лля, марне було п╕дкорити вол╕; в╕дчуваючи, як червон╕╓ нестримно ╕з сорому, во% на вдалася на хитр╕сть, поклала й притисла щомоц╕ л╕ктя, проте й хитр╕сть лишалась безсилою - кулько% ва пластмасова ручка в льодяних закоцюрблених пальцях стрибала ╕ витанцьовувала, немов у не╖ всели% лась жорстока й глумлива, нелюдяна сила.


- Однаково не п╕дпишеш, - озвавсь ╕з зловт╕хою л╕кар, не повертаючи голови ╕ все ще п╕дгирцуючи на пальцях. - Там подивись, не одна ти хоробра така... Став хрестика.


Погляд ╖╖ мимовол╕ ковзнув журналом. ╤ справд╕, навпроти б╕льшост╕ пр╕звищ значились хрестики, ли% ше де╕нде стояли ч╕тк╕ ╕ впевнен╕ п╕дписи - н╕коли во% на ╕ н╕кому не заздрила, а тут чи не вперше позаздрила людям, нев╕домим сво╖м побратимам в б╕д╕, як╕ ╕ перед червоною рискою, перед т╕╓ю межею не з╕гнулися та не вичахли.


Душа ╖╖ бунтувала, опиралась приниженню й зверх% ност╕ цього л╕каря з довгими, як в орангутанга, рудим волоссям зарослими дужими руками, опиралась безв╕р"ю ╕ глухот╕ здорово╖ людини; та все ж вона пере% силила себе ╕, важко з╕тхнувши, шкрябнула дв╕ пере% хрещен╕ ╕ тремтлив╕ карлюки.


Галина Горд╕╖вна поклала ручку ╕ подалась було до червоно╖ риски, але в якусь мить завагалась ╕, зустр╕вшись очима з л╕карем, що, нарешт╕, обернувся обличчям, мов сп╕ткнулася об невидиму перепону.


- Може, вернешся? - кпилися тютюнов╕ оч╕. - Не п╕зно. Чи комусь в палат╕ щось хочеш сказати?


- Хочу на фотограф╕ю д╕ток глянути, - видихнула вона.


- Принеси, - кивнув сан╕тарц╕.


Галина Горд╕╖вна сама не знала, чому так любила цю стару фотограф╕ю. Давно, ще сини були зовс╕м малими, ви╖хали с╕м"╓ю на л╕сове, задумливе пом╕ж сосон озеро, ╕ менший вп╕ймав п╕длящика, здобув перший рибальсь% кий трофей у житт╕. Так ╕ лишились на карточц╕ - на жилц╕ б"╓ться й п╕дстрибу╓ рибина, вигинаючи пружно спину ╕ зблискуючи проти сонця лускою, горять оч╕ у меншого, а старший з в╕дкритим в╕д подиву ротом, розпростерши кумедно руки, ловить ╕ н╕як все не може вп╕ймати здобич. Кожного разу в палат╕, як гляне т╕ль% ки на фотограф╕ю, Галин╕ Горд╕╖вн╕ спливало на пам"ять те надвеч╕р"я, знов звучав дзв╕нкий см╕х д╕тей, ╕ бачила рибину, що в╕дчайдушно билась ╕ боронилася, виляскуючи хвостом; над багаттям зн╕мався бузковий дим - з ╕мли часу, мов ╕з диму того багаття, верталися далек╕ вже, молод╕ безтурботн╕ л╕та; ╕ легшало Галин╕ Горд╕╖вн╕, пригасала у грудях невсипуща жарина, ╕ ста% вала туг╕шою жилка, що в"язала ╖╖ ╕з життям.


Сан╕тарка принесла фотограф╕ю.


Галина Горд╕╖вна довго ╕ г╕рко дивилася, але цього разу чомусь рибина вже не билась, дим утратив св╕й


кол╕р ╕ незрушно завмер, не лишалося б╕льше полиску сонця на хвил╕, що скидалось, гойдалось, кришилося, грало й ╕скрилось, а залишився т╕льки зжовт╕лий ╕ потр╕сканий глянець давньо╖ фотограф╕╖ ╕з альбому.


- Все, - сказала вона.


Злегка приплющуючи пов╕ки, л╕кар довгим при% хмуреним поглядом подивився на не╖, а тод╕ на журнал.


- Я ще розкажу, хто ╕ як п╕дпису╓, - мовив, мов чимось загрожував.


А дал╕ був сон.


Вона падала в пр╕рву, в бездонний, як безв╕сть, ко% лодязь ╕з зарослими мохом слизькими цямринами; в╕д безупинного лету перехоплювало подих, але стра% ху не було - т╕льки т╕ло ставало легким напрочуд, не% вагомим, незалежним в╕д св╕ту, в╕д круговерт╕ його й су╓ти, незалежним в╕д болю. Вона знала, що день, але бачила зор╕, вони мигот╕ли вгор╕, в безк╕нечно ви% сок╕м кружечку неба, мигот╕ли, спалахували, перели% валися, ╕ в м╕ру того, як все глибше ╕ глибше лет╕ла во% на, меншав, м╕зерн╕шав ╕ в╕ддалявся кружечок неба, а вродлив╕ ╕ доброзичлив╕ зор╕ зб╕гались докупки.


Весь цей час, все пад╕ння ╖╖ пом╕ж вогких холодних ст╕н, де заблукали звуки, неприкаяно розгулювало ╕ гогот╕ло в╕длуння, в╕дчуття неминучост╕ удару було нерозлучним ╕з нею, та пад╕ння тривало, а дно поли% шалось ще б╕льш недосяжним ╕ дальшим, н╕ж небо.


Коли розплющила оч╕, Галина Горд╕╖вна стямила% ся не зразу - вона була в ╕нш╕й, незнайом╕й дос╕ палат╕.


- З при╖здом, - сказав л╕кар ╕ засм╕явся, виставив% ши напоказ р╕дк╕ й жовт╕, мов квол╕ ╕ блякл╕ перш╕ шильця трави навесн╕, прокурен╕ кривобок╕ зуби. - 3 при╖здом ╕з того св╕ту.


"Господи, - подумала втомлено ╕ розбито, блим% нувши чужим в╕дстороненим поглядом. - Це створ╕ння нав╕ть посм╕хнутися здатне".


- Розкаж╕ть, хто ╕ як п╕дпису╓ться, - неспод╕вано вичавила ╕з себе, мов останню зубну пасту з╕ сплюще% ного, вже порожнього тюбика.


- Не сьогодн╕, - фуркнув ╕ враз погасив, мов за% дув, посм╕шку. - Ще буде час.


Вона почувалася сперш як позбавлена вологи й земл╕, з поруйнованим кор╕нцем молода щепа, але день за днем полишали ╖╖ ота невагом╕сть, коли падала в безв╕сть, в бездонний колодязь ╕з порослими мохом слизькими цямринами, - поступово вона, як те пере% саджене дерево, починала, хай ще несм╕ло, знову пуска% ти кор╕ння. ╤ якось на обход╕ вдруге Галина Горд╕╖вна нагадала про п╕дписи перед операц╕ями ╕ журнал.


Л╕кар якраз розгортав тонометра, ╕ руде волосся на його руках м╕ддю зблискувало в променях сонця, що ск╕сно падали ╕з в╕кна.


- Н╕кому дос╕ ще не казав, ото вам мене смикнуло вперше, - в╕д негаданого, неприродного нав╕ть яко% гось переходу на "ви" Галина Горд╕╖вна аж розгуби% лась ╕ дв╕ч╕, немов школярка, кл╕пнула подивованими очима. - Майже вс╕, хто не загубив самовладання, ставив п╕дписи в журнал╕ несхибно ╕ твердо, - майже вс╕ на операц╕ях вмирали. ╤ навпаки, кого т╕пало, мов пропасницею, ╕ зам╕сть п╕дпису хто щонайб╕льше спром╕гся на хрестика, той виживав...


В╕н ковзнув тютюновими сво╖ми очима по чорн╕й стр╕лц╕, що поб╕гла шкалою, а тод╕ здригнулась мерз% лякувато ╕ раз, ╕ вдруге.


- Я питав у вчених муж╕в, багатьох питав, чом так, але певне н╕хто не сказав. Те, чого ми не зна╓мо, воче% видь куди б╕льше знаного дос╕.


- Нехай, може, й ваша правда, - сказала Галина Горд╕╖вна, - але нащо ж так з хворими...


- Жорстокий? Грублю? - м╕дне волосся ураз на╖жилося.


- Нав╕ть тут на досто╖нство не втрача╓ться право.


- Не втра%ча%╓ться? - складаючи несп╕хом тоно% метра, в╕н розтягнув ображено слово, наче гумове. - Не все тут так просто. Коли на меж╕ людина, перед отою червоною рискою, вона втрача╓ усе - рад╕сть ╕ в╕ру, подружн╕ почуття, що десятками л╕т брались на злам ╕ не зламались, нав╕ть в╕чний ╕нстинкт материн% ства ста╓ безсилий... Можна все в╕д╕брати в людини, неможливо - ╖╖ досто╖нство. ╤ тут ви прав╕. Та коли людина боронить його, то боронить життя. Для л╕каря тут останн╕й шанс.


З яблун╕ навпроти в╕кна раптом злет╕в ╕ вс╕вся на п╕дв╕коння голуб, в╕н крутнув головою, знехотя дзьоб% нув у скло, мов прив╕тався, а тод╕ поважно пройшовсь п╕дв╕конням, наче м╕ряв, ск╕льки бо люди, що замкну% ли себе на зиму у кам"яниц╕, уд╕лили св╕тла соб╕ ╕ прос% тору.


- ╤ все ж то не гуманно, - сказала Галина Горд╕╖вна.


- Умгу, - мугукнув похмуро л╕кар уже з поро% га. - Загребти у яму гуманн╕ше.


Вона довго лежала ╕з розплющеними очима ╕ слуха% ла, як злегка поскрипу╓ п╕д в╕кном стара яблуня та шален╕ють сп"ян╕л╕ в╕д близько╖ весни горобц╕, вона в╕дчувала щось нове в сво╓му ще нем╕чному, покрая% ному не╕ржав╕ючою сталлю т╕л╕.


Галина Горд╕╖вна зиркнула скоса на тумбочку. Го% дину тому там було порожньо, зараз же стояла ╖╖ улюб% лена фотограф╕я. Щось таки трапилося у св╕т╕, бо зно% ву бачила вона не зжовт╕лий пап╕р ╕ витр╕сканий за% тертий глянець, н╕, зараз знову запалом гор╕ли оч╕ ╖╖ хлопчак╕в ╕ билась на жилц╕, ╕скрилася проти сонця, вигинаючи спину, дужа пружна рибина, ╕ чула вона, як лоск╕тно пахне дим, в"ючись та зн╕маючись в небо, ╕ хлюпа╓, наб╕гаючи, п╕ниста хвиля у берег.


2011 р.


З ЦИКЛУ "╤МЕНА ТВО╥, УКРА╥НО"


ÂÀÑÈËÜ ßÊÎÂÈ×, ÊËÀÑÈÊ ßÏÎÍÑÜÊÈÉ


Б╕лим безмежжям Чукотки стр╕мко неслися нарти в собач╕й упряжц╕ - посвистувало полоззя на мерзло% му сн╕гов╕, засапано дихали притомлен╕ вже собаки.


Стелилася з тихим дзвоном металу суха поземка, легкими хвилями йшла вона незм╕рними обширами, ╕ видавалося, не в╕ков╕чною мерзлотою мчали от╕ нарти, а неслися вони поверх б╕лих хвиль яко╖сь вигадано╖ та нереально╖ морозно╖ глад╕. Н╕мою пустелею мчав сл╕пий чолов╕к - доля забрала в нього вс╕ барви св╕ту, натом╕сть дарувала потро╓не в╕дчуття звук╕в ╕ щедро в╕дсипала уяви; сл╕пий мандр╕вник вочевидь бачив, як закручуються за нартами сн╕гов╕ вихори, як часто опускаються ╕ п╕дн╕маються вкрит╕ ╕не╓м боки собак та як пустельним маревом мерехтить ╕ пливе поземка. Василь ╢рошенко мчав за с╕мдесят к╕лометр╕в до хво% рого, в╕н не м╕г в╕дмовити у б╕д╕ незнайом╕й людин╕. ╤ не т╕льки тому, що його, знавця сх╕дно╖ медицини, чукч╕ називали "накомей", тобто чудо, в╕н просто не м╕г - ╕ год╕. Раптом нарти почали спов╕льнювати х╕д, дв╕ч╕ с╕пнулися ╕, впершись у сн╕гову кучугуру, спинилися.


"От ╕ все, в╕дв"язалася упряжка", - холодна ╕ якась байдужа думка промайнула у Василя Яковича.


А дал╕ почалося пов╕льне ╕ нев╕дворотне замерзан% ня - хоч як не кутався в╕н у хутряний одяг, могиль% ний подих в╕чно╖ мерзлоти ставав усе в╕дчутн╕шим. Врешт╕ зважився на останн╓: навпомацки поблизу нарт нащупав найб╕льшу кучугуру ╕, докопавши рука% ми якнайб╕льшо╖ глибини, зарився у сн╕г з головою.


Якийсь час Василь Якович марне ╕ безусп╕шно гнав чорн╕ думки, аби викинути ╖х геть у б╕ле безмежжя, але вони поверталися нев╕дворотно, аж доки не спало найменш спод╕ване: ╓диний порятунок в╕д цих ду% мок - писати. В╕н зараз же писатиме нову казку, тут, у полон╕ б╕ло╖ могили, хай там десь наверху злов╕сно за% вива╓ хурделиця, а в╕н подумки писатиме на есперанто, ╕ якщо доля судитиме вибратися якимсь неймов╕рним дивом, в╕н видасть колись "Чукотськ╕ опов╕дання".


╤ в╕дразу прийшов спок╕й на душу, лягали сам╕ по соб╕ рядки ново╖ опов╕дки, втрачався л╕к часу...


...В╕н писав, видавалося йому, в╕дколи себе пам"ята╓, ще з Обух╕вки на Б╕логородщин╕, куди батько перебрався, рятуючись в╕д немилосердних царських


"щедрот", що так рясно сипалися на укра╖нську землю.


"Вася завжди писав про себе "укра╖нець", бо д╕дусь ╕ батько були укра╖нц╕ й завжди вдома розмовляли ук% ра╖нською. ╤ на вулицях в сел╕ Обух╕вц╕ розмовляли


"простою укра╖нською мовою..." - так згадувала р╕дна сестра Василя ╢рошенка в лист╕ до письменниц╕ Н. Горд╕╓нко%Адр╕аново╖.


Горе трапилося ще в дитинств╕: прохвор╕вши к╕лька рок╕в, Василько назавжди поринув у в╕чний морок сл╕поти. Однак б╕да не в сил╕ була вистудити добре сер% це. З допомогою Анни Шарапово╖ Василь ╖де в Лондон, в корол╕вську музичну академ╕ю для незрячих, де, окр╕м класично╖ музики, посилено вивча╓ англ╕йську мову, продовжу╓ удосконалювати есперанто, в╕дв╕ду╓ б╕бл╕отеки та музе╖.


З"явля╓ться перша публ╕кац╕я англ╕йською мовою його в╕рш╕в, яка починалася словами: "Нема╓ щас% лив╕шо╖ людини на св╕т╕. Я бачу сонце, я бачу св╕тло..." П╕сля Лондона була Франц╕я, лекц╕╖ в Сорбонн╕, зно% ву Англ╕я, а сирого кв╕тня 1914 року з корабля "Амур" Василь сходить в японському порту Муруга, де його зустр╕ча╓ знаний есперантист ╕ член ╤мператорсько╖ академ╕╖ наук Накамура. В с╕м"╖ його Василь живе к╕ль%


ка м╕сяц╕в, аж доки м╕н╕стерство осв╕ти Япон╕╖ да╓ дозв╕л на навчання в ток╕йськ╕й школ╕ сл╕пих маса% жист╕в. Вивчення медицини, японсько╖ мови ╕ л╕терату% ри, психолог╕╖, музики, стр╕мке входження в л╕тера% турн╕ кола, ╕ ось уже в лютому 1916 року в журнал╕


"К╕бо" ("Мр╕я") Василь ╢рошенко публ╕ку╓ перший тв╕р японською мовою "Опов╕дання паперового л╕хта% рика".


Наступн╕ роботи друкуються на стор╕нках японських журнал╕в "Кайхо" ("Визволення"), "Кейдзо" ("Рекон% струкц╕я"), "Варера" ("Ми"), "Тансману х╕то" ("С╕% яч"), в газет╕ "Асах╕", Василь Якович виступа╓ з лекц╕ями - в основному, в Ток╕йському ун╕верситет╕ й ун╕верситет╕ Васеда.


Знаменитою стала дискус╕я про культури Сходу ╕ За% ходу в Ток╕о, коли тут побував з лекц╕ями нобел╕вський лауреат Раб╕ндранат Тагор. Василь Якович б╕льш н╕ж сп╕рною вважав тезу Тагора про те, що зах╕дна цив╕л╕зац╕я б╕льш матер╕альна, а сх╕дна - духовна, що ╖м не знайти порозум╕ння.


- Ви спира╓тесь на протиставлення буддизму ╕ хрис% тиянства, - обстоював свою точку зору перед Тагором Василь Якович. - Це вже було у К╕пл╕нга. Насправд╕, в цих культур багато сп╕льного, а коли люди не завжди одне одного розум╕ють, то це через незнання мов, а ще через охочих сварити пом╕ж собою...


╤ знову мандр╕вки св╕тами - Та╖ланд, який тод╕ йменували С╕амом, Б╕рма, ╤нд╕я, де ╢рошенко орган╕% зову╓ школи сл╕пих, запису╓ народн╕ легенди, допома% га╓ незрячим матер╕ально. Повернення у Япон╕ю, створення ╕ публ╕кац╕я одних з найкращих сво╖х ро% б╕т - "Серце орла", "Б╕рманська легенда"...


Журнал "Танемаку Х╕то" ╕м"я Василя ╢рошенка ставить в один ряд з ╕менами А. Франса, А. Барбюса. В 1921 роц╕ одна за одною виходять книги Василя Яко% вича японською мовою "Передсв╕танков╕ п╕сн╕" та


"Останн╕й подих", а в 1924%му - "Заради людства".


Художник Накамуре Цуне пише "Портрет пана Яро% шенка", який на Всесв╕тн╕й виставц╕ мистецтв у Па% риж╕ удостою╓ться ╫ран%пр╕.


Така вже доля в бунтарсько╖ натури - за його погля% ди ╢рошенка свого часу вислали з ╤нд╕╖, "за меж╕ Бри% тансько╖ ╕мпер╕╖", а тепер ╕ з Япон╕╖: пол╕цейськ╕ не в╕ри% ли нав╕ть, що цей знаменитий японський письменник - сл╕пий. Вони брутально роздирали пов╕ки незряч╕й лю% дин╕, яка мр╕яла "виростити на земл╕ сад свободи"...


У Владивостоц╕, куди депортували Василя Якови% ча, йому дивом вда╓ться уникнути арешту, в╕н пробу╓ через Рос╕ю, що палала у полум"╖ громадянсько╖ в╕йни, пробитися на Х╤╤╤ Всесв╕тн╕й конгрес есперан% тист╕в у Прагу. Та даремно, прикордонний патруль не пропуска╓, ╕ ╢рошенко п╕шки ╕де (по╖зди ж не курсува% ли) в ...Китай. М╕ж тим, уже в жовтн╕ 1921 року вихо% дить л╕тературний додаток до пек╕нсько╖ газети


"Ченьбо", який був повн╕стю присвячений життю ╕ творчост╕ Василя ╢рошенка. Лу%С╕нь, з╕рка китайсь% ко╖ л╕тератури першо╖ величини, переклада╓ дванад% цять казок Василя Яковича ╕ п"╓су "Персикова хмари% на" - у двадцятитомнику китайського класика цим перекладам в╕дведено майже том.


Лу%С╕нь, людина ун╕кально╖ доброти, не т╕льки за% брав Ярошенка жити в сво╖й дом╕вц╕, а й влаштував на роботу, яка унезалежнювала майбутн╓ його життя. При% ват%доцент Пек╕нського ун╕верситету, а згодом професор Василь ╢рошенко чита╓ лекц╕╖ п"ятистам студентам.


...Поверх товщ╕ сн╕г╕в гуляла хурделиця, вила тоск% но, як собаки, що зачули у н╕ч мерця. Над Василем Яко% вичем сипуча пустеля сн╕г╕в, ╕ нема на що спод╕ватися, бо найближча жива душа х╕ба за десятки к╕лометр╕в - видно, доля у нього така, щоб сходити невим╕рний св╕т, а судилося згинути тут, у викопан╕й власними руками б╕л╕й могил╕, поступово стаючи мерзлою к╕сткою.


Раптом над головою почувся шурх╕т, спочатку лед% ве вловимий, що мало р╕знився в╕д шурхоту гнаного


в╕тром сн╕гу, та в╕н наближався, ╕ вже не ставало сумн╕ву - розгр╕бають над головою сн╕г. "Вовки, бро% дяч╕ духи ц╕╓╖ пустел╕", - спок╕йний, неначе чужий, промайнув мимовол╕ здогад, ╕ Василь Якович д╕став ножа й приготувався до в╕дс╕ч╕. В ту ж мить к╕гтяста лапа гребонула останн╕й сн╕г ╕ торкнулася його руки.


"Ам╕го!" - неймов╕рна думка струмом проб╕гла вихо% лонулим т╕лом. Мов зачувши цю думку, ватажок соба% чо╖ упряжки Ам╕го пробив останн╕й сн╕г до людини ╕, лизнувши руку, тихо ╕ вт╕шено заскавул╕в.


Ам╕го, як н╕ до кого на ╖хн╕й чукотськ╕й баз╕, прив"язався до Ярошенка вс╕╓ю сво╓ю собачою душею, тож коли в╕дв"язалась упряжка, як т╕льки негаданою волею ст╕шилися собаки, зум╕в завернути ╖х ╕ привести до покинутих нарт.


Василь Якович розгр╕бав задуб╕лими руками, що не хот╕ли слухатися, сухий сн╕г, лаштував через силу уп% ряжку, бо йому ще далеко ╖хати до людини в б╕д╕.


╤ знову рушили нарти кр╕зь замет╕ль, щоб творити добро: л╕кувати тут таких щирих ╕ на╖вних чукч╕в, а як закине доля згодом в туркменськ╕ степи - вчити незря% чих малюк╕в ╕ створити вперше у ╖хн╕й ╕стор╕╖ абетку, ╖здити в туркменське село з неспод╕ваною назвою Мор% гун╕вка... Там житимуть виселенц╕ з Укра╖ни, в╕н ста% витиме для них концерти з укра╖нських п╕сень, а для малеч╕ буде опера Лисенка "Коза%дереза" - ╕ н╕хто не пов╕рить, що артисти в ц╕й опер╕ вс╕ незряч╕. Це буде ко% лись, у незнаному майбутт╕, незнаному для самого ╢ро% шенка, класика японсько╖ л╕тератури, осв╕тнього д╕яча Китаю, Б╕рми, ╤нд╕╖, Туркмен╕╖ ╕ Рос╕╖, це буде колись... А зараз мч╕ть, нарти, кр╕зь хурделиц╕ ╕ замет╕л╕, п╕д неймов╕рним переливом полярного сяйва, мч╕ть кр╕зь кучугури назустр╕ч жорстким ╕ в"╖дливо%колючим в╕д немилосердного морозу в╕трам - там десь за сн╕гами


може померти незнана людина...


2004 р.


ÎÑÒÀÍÍ²É ÊÎÍÖÅÐÒ ÌÀÅÑÒÐÎ


Вони входили по одному, входили тихо, мов кра% дучись, так╕ р╕зн╕ характером та обличчям ╕ водночас чимось м╕ж собою схож╕ - такими схожими ╕ несхо% жими бувають лиш д╕ти. Дмитро Степанович, утопаю% чи в глибокому кр╕сл╕, мовчки вглядався у лиця сво╖х хорист╕в, що давно стали р╕дними, нав╕ть не д╕тьми, а швидше внучатами. В╕н запросив ╖х сьогодн╕ до себе додому.


Якийсь холод останн╕ми днями вистуджував немо% лоде його й хворе т╕ло, в╕н марне кутався в кр╕сл╕, згортаючись по%дитячому у клубочок, думав уже нака% зати топити грубки, хоч надвор╕ стояв лиш вересень. Видавалося, йому аж потепл╕ло у вихололих грудях, коли вишикувалися кращ╕ сп╕ваки Петербурзько╖ хо% рово╖ придворно╖ капели ╕ вп╕вголоса засп╕вали улюб% лене його "Вскую прискорбна еси душа".


Йому стало тепло ╕ добре, десь д╕валися стеля ╕ ст╕ни, молитовна мелод╕я виходила на розлогий обшир, голу% бий ╕ безмежний; та мелод╕я не визнавала похмуро╖ осен╕, що надвор╕ с╕яла занудною мжичкою, при% кле╖вши до в╕конного скла пожовклий змарн╕лий топо% линий листок, - вона дужчала, наростала, вертала си% лу в нем╕чне ╕ збол╕ле т╕ло, вертала в далеку молод╕сть ╕тал╕йських музичних зал╕в, ба, нав╕ть дал╕, в сонячне дитинство Глух╕всько╖ сп╕вочо╖ школи, засновано╖ ще гетьманом Данилом Апостолом ╕ перетворено╖ гетьма% ном Кирилом Розумовським у музичну капелу.


Дмитро Степанович мав ус╕ п╕дстави т╕шитися ╕ гор% дитися придворною капелою, бо таки то в╕н вирятував свого часу ╖╖, здавалося, в╕д неминучо╖ погибел╕, в╕н ростив ╕ плекав, як сад╕вник молоде та тенд╕тне дере% во, на якому зам╕сть твердо╖ ╕ зашкарубло╖ кори лиш тоненька, ще зелена шк╕рочка.


Тривожною була межа 1796 ╕ 1797 рок╕в. Новий ╕мператор Павло ╤ круто узявся наводити сво╖ порядки. З дитинства нервовий ╕ запальний, в╕н запроваджував скр╕зь жорстку дисципл╕ну, не рахуючись у сво╖х д╕ях н╕ з чим. З%за кордону негайно було заборонено ввезен% ня книг - аж до нот, скорочувався оф╕церський склад гвард╕╖, що побоявся б зробити будь%який ╕нший ╕мпера% тор, сувора повсюдна економ╕я вимагалася беззасте% режно, нав╕ть встановлювався час, коли в дом╕вках на% лежало гасити вогн╕. П╕д гарячу руку йому втрапила ╕ придворна хорова капела - ╕мператор наказав скороти% ти ╖╖ вчетверо, що означало б к╕нець капели чи зведення ╖╖ до аматорського гуртка.


Аж тут сталося неоч╕куване. Недавно призначений кер╕вник капели Дмитро Бортнянський пише листа гр╕зному ╕мператоров╕, в якому заперечу╓ царев╕ й об╜рунтову╓ необх╕дн╕сть збереження колективу.


- Сиб╕р його жде, - шепталися про Бортнянського придворн╕. - Якщо не г╕рше...


В╕д нового царя можна було чекати усього. Ней% мов╕рним шоком стали похорони його р╕дно╖ матер╕, ╕мператриц╕ Катерини ╤╤. Вона померла неспод╕вано 6 листопада 1796 року ╕ ще майже м╕сяць лежала в трун╕ не похована. Тим часом новий ╕мператор посила╓ сп╕шних г╕нц╕в у Москву, ╕ з Успенського собору Крем% ля привозять вс╕ царськ╕ регал╕╖ на в╕нчання. Син, як ╕ б╕льш╕сть в Рос╕╖, знав, що то мат╕р убила батька, ╕мпе% ратора Петра ╤╤╤.


18 листопада на цвинтар╕ Олександро%Невсько╖ Лаври розкопують могилу Петра ╤╤╤, кост╕ складають в нову труну ╕ ставлять ╖╖ в монастирському собор╕. На череп мерця в урочист╕й обстановц╕, п╕д духовн╕ п╕снесп╕ви, поклада╓ться ╕мператорська корона - Петра ╤╤╤ убив материн коханець ╕з друзями, ще коли батько нав╕ть не встиг коронуватися. То ж у цьому Павло ╤ вбачав в╕дновлення ╕сторично╖ справедли% вост╕.


А вже 5 грудня 1796 року ╖х ховали разом - батька ╕ мат╕р, вбивцю ╕ жертву. Труни з мерцями були пере% везен╕ до Зимового палацу, де й зустр╕лися колишн╕й чолов╕к ╕ ж╕нка б╕льше н╕ж через три десятил╕ття...


Дмитро Бортнянський до ц╕╓╖ под╕╖ написав спец╕ально "Панахиду". Над домовинами двох ╕мпера% тор╕в, над принишклим придворним натовпом, у яко% го в╕д жаху гусячою ставала шк╕ра ╕ крижаною кров, зн╕малися голоси капели, слова заупок╕йно╖ прощаль% но╖ молитви. В╕д тисяч св╕чок обличчя придворних ви% давалися неприродно бл╕д╕ й жовтав╕, як у мерц╕в, в╕дблиски ж золота ╕ д╕амант╕в вельмож будили думки не про славу й багатство, х╕ба лише про марноту ╕ су╓тн╕сть сущого. Голоси капели, хай ╕ не на всю м╕ць, зн╕мались у вись величезного залу, виповнювали прост╕р, д╕ставалися найменшого закутка, звучало, здавалося, нав╕ть пов╕тря ╕ ст╕ни: то було молитвою% п╕снесп╕вом, що нагадував кожному про однаков╕сть ╕ р╕вн╕сть перед Творцем, про неминуч╕сть в╕дпов╕даль% ност╕ за сво╖ д╕яння, бо й через три десятил╕ття дове% деться зустр╕тися з уб╕╓нним, що вийде з п╕тьми моги% ли ╕ ляже в домовин╕ поруч, то було молитвою%благан% ням прощення ╕ покаяння. Такого потряс╕ння царсь% кий дв╕р не знав ще н╕коли.


То ж коли Дмитро Бортнянський написав свого лис% та ╕мператоров╕ Павлу, той не насм╕лився заперечити. Придворна хорова капела була збережена.


...В останн╕ дн╕ Дмитров╕ Степановичу стало зовс╕м зле, його лихоманило, ╕ в╕н не м╕г ходити уже на репе% тиц╕╖ капели. З%пом╕ж роздум╕в про пережите, про та% ке трудне й клоп╕тке сво╓ життя йому спало на думку запросити хорист╕в до себе додому, зрештою, не т╕ль% ки прийшло на думку, йому захот╕лося цього конче, як спраглому ╕ зневодненому т╕лов╕ хочеться бодай ковток холодно╖ води. ╤ його хористи в╕дразу ж прийшли, ╕ ось вже звучить "Вскую прискорбна еси душе моя"...


А життя в Дмитра Степановича Бортнянського ви% далося справд╕ непростим, щедрим на неблизьк╕ доро% ги, сповнювалося прикрощами ╕ рад╕стю творчих удач, як╕ несп╕вм╕рн╕ з будь%якими су╓тними благами. Батько його постачав продуктами, одягом ╕ вс╕м не% обх╕дним гетьманський дв╕р Кирила Розумовського, вважався шанованим громадянином Глухова, то% д╕шньо╖ столиц╕ Укра╖ни, тож невипадково йому геть% манським указом присво╖ли в╕йськове звання ╕ внесли


в "список козацький" глух╕всько╖ сотн╕.


Бачилася Степанов╕ Бортнянському для сина в╕йсь% кова кар"╓ра, та доля розсудила ╕накше. Навчання в сп╕воч╕й школ╕, пот╕м у гетьманськ╕й капел╕ - у геть% манському театр╕ сп╕вали в╕дом╕ майстри. В цьому те% атр╕ була оперна, балетна ╕ драматична трупи, ставив% ся Шексп╕р, Моль╓р, укра╖нськ╕ автори, прекрасний оркестр складався з укра╖нських та ╕тал╕йських му% зик. Дуже швидко виявили у молодого Дмитра неаби% як╕ зд╕бност╕ - його чистий ╕ сильний дискант був р╕дк╕стю. У чергову по╖здку в Петербург Розумовський забира╓ з собою Дмитра в ╕мператорську придворну капелу.


Майбутн╕й талант Дмитра заприм╕тив небавом тод╕шн╕й кер╕вник ╕мператорсько╖ капели, земляк, м╕ж ╕ншим, з черн╕г╕всько╖ Сосниц╕ родом, вихованець Ки╓во%Могилянсько╖ академ╕╖ Марко П╕вторацький (це його внучц╕ Анн╕ Керн присвятить Пушк╕н "Я пом% ню чудное мгновенье..."). Дмитро сп╕ва╓ в придворно% му хор╕, п╕д час церковних служб, словом, життя в се% мил╕тньо╖ дитини досить напружене.


Чого вартий випадок, що стався ╕з хлопцем п╕д час Пасхально╖ служби. Дмитро сп╕вав на правому кри% лос╕, в╕н вже виконував окрем╕ сольн╕ парт╕╖, а як служба наближалася до к╕нця, в нього була там трива% ла пауза. Втомлений хлопчак не витримав ╕... задр╕мав. А як настала його черга вступати, то негада% на заминка налякала неабияк ус╕х - на заминку звер%


нула увагу ╕мператриця ╢лизавета, що була присутня на богослуж╕нн╕.


- Не буд╕ть, в╕днес╕ть краще до мене в поко╖, - посм╕ялася лише з дитячо╖ пригоди ╢лизавета, зняв% ши страх з усього напудженого хору.


Як в╕дсп╕вував Дмитро Степанович з╕ сво╓ю капе% лою Петра ╤╤╤, то був у нього жаль до пок╕йника не т╕льки як до невинно уб╕╓нного. За недовге сво╓ правл╕ння Петро видав низку указ╕в, зг╕дно з одним з яких перспективну молодь треба було навчати за кор% доном, ╕ указ продовжував д╕яти також п╕сля його смерт╕. То ж за цим указом, за рекомендац╕╓ю ╕мпера% торського маестро Бальдасаре Галупп╕, Дмитро Борт% нянський з╕ ще одним юним земляком Максимом Бе% резовським в╕дправля╓ться у далеку Венец╕ю.


То були прекрасн╕ роки, роки навчання ╕ творчого розкв╕ту, коли талант набував сили, як дерево, що ранньо╖ весни, щойно розмерзнеться ╜рунт, почина╓ набирати соки земл╕, аби за одну н╕ч викинути юнозе% лене листя та нерозкрит╕ ще пуп"янки цв╕ту...


Вже першу оперу "сеньйора Бортнянськ╕" на ан% тичний сюжет "Креонт" в головному театр╕ Венец╕╖ Сан Бендетто м╕сцева вибаглива публ╕ка зустр╕ча╓ до% сить прихильно. "Алк╕д" - опера, що стала новою сходинкою на шляху композитора ╕ музиканта з дале% ких п╕вн╕чних кра╖в. Автором тексту виступив видат% ний драматург Апостоло Зено, а л╕брето написав зна% менитий П"╓тро Метестаз╕о. З рад╕стю ╕ п╕днесенням пише композитор ще одну оперу - "Кв╕нт Фаб╕о".


Майже одночасно з Бортнянським вчиться ╕ тво% рить в ╤тал╕╖ ╕нший вихованець Глух╕всько╖ гетьмансь% ко╖ капели Максим Березовський, з╕рка якого спалах% не так яскраво%сл╕пуче, та, на жаль, недовго св╕тити% ме. Тут проходить навчання Моцарт. Близько деся% тил╕ття на ╕тал╕йськ╕й земл╕ пров╕в Дмитро Степано% вич. Згодом, п╕сля його повернення в ╕мпер╕ю, знай% дуться охоч╕ покритикувати Бортнянського за


╕тал╕йськ╕ ╕ укра╖нськ╕ мотиви в творах, Гл╕нка драж% нитиме нав╕ть його "Сахар Медович Паток╕н", та ком% позитор не зважатиме на заздр╕сник╕в. (Моцарту та% кож неодноразово доп╕катимуть за ╕тал╕йськ╕ мотиви). Дмитро Степанович невтомно працю╓, доводячи, що в добу поневолення укра╖нського народу в╕н духов% но сто╖ть вище сво╖х гнобител╕в. Тридцять п"ять чоти% риголосих концерт╕в, знаних як псалми, чотирнад% цять чотириголосих "Тебе Бога хвалим", десять дво% хорних концерт╕в, двадцять дев"ять окремих л╕тург╕йних сп╕в╕в, гармон╕зац╕я церковних насп╕в╕в ки╖вського, болгарського, грецького, триголосна


л╕тург╕я...


Нав╕ть кр╕зь стол╕ття р╕дко який юв╕лей об╕йдеться без його "Многая л╕та".


Творами Бортнянського захоплюватиметься Бер% л╕оз, а Бетховен, заходячи в церкву свято╖ Варвари у В╕дн╕, тихо вт╕шатиметься мистецтвом найвищо╖ про% би цього маестро.


Дмитро Степанович п╕сля повернення з ╤тал╕╖ пише опери "Сок╕л", "Син%суперник", пасторальну комед╕ю


"Свято сеньйора", веде велику викладацьку роботу, вперше серед сучасник╕в%сп╕вв╕тчизник╕в його прац╕ виходять друком, готу╓ нове видання ╖х, вкладаючи в це майже вс╕ сво╖ кошти. Та лише через 57 рок╕в п╕сля смерт╕, у 1882 роц╕ повне з╕брання твор╕в у 10%ти томах вийде за редакц╕╓ю П. Чайковського.


До 250%╖ р╕чниц╕ з дня народження Дмитра Степано% вича Орган╕зац╕я Об"╓днаних Нац╕й з питань осв╕ти, науки ╕ культури 2001%й р╕к проголосить роком Борт% нянського.


...Дмитро Степанович нап╕влежав у глибокому кр╕сл╕, а мелод╕я молитви%п╕снесп╕ву тим часом наби% рала сили: "Вскую прискорбна еси, душе моя? И вскую смущаеши мя? Уповай на Бога, яко исповемся Ему, спасения лица мого и Бог мой?"...


Яко╖сь мит╕ рука, об яку сперся Дмитро Степанович п╕дбор╕ддям, раптово здригнулася ╕, ковзнувши грудь% ми, опустилась безсило, а погляд його, що поволеньки дос╕ переходив з одного обличчя хорист╕в на ╕нше, мов% би сп╕ткнувся в невидим╕й точц╕ та так ╕ застиг - в ту ж хвилю холод в╕йнув к╕мнатою, холод незрозум╕лий ╕ неоч╕куваний, хоч н╕хто не в╕дчиняв в╕кна, легкий хо% лод, в╕д якого, проте, приспинялася кров. Щось нове з"явилося пом╕ж ними, незнане та неоч╕куване, то ж хористи враз втупилися очима у диригента. А той, бо% ковим зором бачачи, що сталося з маестро, лиш запе% речно крутнув головою, продовжуючи диригувати - духовний п╕снесп╕в не мав перериватися. В╕н дужчий смерт╕, в╕н дужчий осен╕, цих кошлатих ╕ набурмосе% них хмар, що нависли над гр╕шною землею, в╕н ма╓ п╕днятися над ними, бо дал╕ десь ся╓ сонце ╕ дзвенить непорочна голубизна небес - душа великого маестро зн╕ма╓ться все вище ╕ вище у т╕й далек╕й дороз╕ до В╕чно╖ ╤стини ╕ Першоджерела, ╕ вони приймуть ╖╖, бо ця душа г╕дна того.


2006 р.


ËÈØ ÏÐÀÂÄÀ ÇÎÑÒÀÍÅÒÜÑß


У сирому грудневому пов╕тр╕ пр╕ле ос╕нн╓ листя пахло старим вином, ╕нколи з"являвся на хвильку прос╕яний через др╕бне ситце дощик, але лише на хвильку, бо засоромлено враз зникав - загуляла, за% барилася десь зима, ос╕нь же зовс╕м втомилася. Свя% щеник в облаченн╕, готовий до служби Божо╖, довгень% ко стояв б╕ля нового дубового хреста з табличкою, де значилося ╕м"я Пилипа Морачевського, священик та% ки змерз в╕д ц╕╓╖ безпросв╕тно╖ сирост╕, аж обличчя син╕ло. Нарешт╕ почав п╕дходити ╕ п╕д"╖жджати люд, юрмилися ╕ вп╕вголоса гомон╕ли.


- А чого то священик так рано прийшов? - диви% лися, як з авто сходили знайом╕ ╕ незнайом╕ люди, ╕нш╕ священики, незнан╕ в ╖х сел╕ Шняк╕вц╕.


- То ж отець Васил╕й ╕з сус╕днього села Сальне... В╕н ще ран╕ше казав, що не дозволить правити Ки╖всь% кому патр╕архату. Неканон╕чн╕, мовляв, священики, ╕ правлять не церковнослов"янською, а укра╖нською. Отець Васил╕й з Московського патр╕архату...


- Дивн╕ д╕ла на св╕т╕ - Бог один, православ"я одне, а х╕ба ж то г╕рше молитися р╕дною мовою? Та ще й че% рез ст╕льки л╕т з часу в╕дновлення незалежност╕ на Ук% ра╖н╕?


...Пилип Морачевський повертався ╕з забуття сво╖м ╕м"ям. На занехаяному цьому пустир╕ св╕тилася купо% лами колись церква, а на цвинтар╕ б╕ля не╖ ховали ша% нованих земляк╕в. В╕чний спок╕й в ╖х числ╕ тут зна% йшов ╕ Морачевський. Та в╕чним не судилося бути цвинтарному спокою - прийшли рос╕йськ╕ б╕льшови% ки ╕, як колись татари та монголи, церкву знищили, а могили зр╕вняли з землею.


П╕сля семи десятил╕ть чинг╕зханського нашестя на% решт╕ зд╕йнявся хрест над могилою першого перекла%


дача ╢вангел╕я укра╖нського мовою - Пилипа Мора% чевського.


Де, на яких шляхах, на яких дорогах запала в душу мр╕я перекласти Святе Письмо? Навчаючи математи% ки в Сумах, де селянських д╕тей в пов╕тових школах зрос╕йщували тупо, без вигадки й т╕н╕ сором"язливого лукавства, вчителюючи в Луцьк╕й г╕мназ╕╖, де во% линську юнь по черз╕ то полон╕зували, то русиф╕кува% ли, а вона опиралася, як опира╓ться молоде дерево, яке пригнули до земл╕, ще й ногою наступили, а воно однаково випроста╓ться ╕ тягнутиме г╕лки вгору? Чи в часи вчителювання у Кам"янц╕%Под╕льському або в Н╕жин╕? А може, нав╕ть ран╕ше, ще навчаючись в Харк╕вському ун╕верситет╕, що вважався тод╕ "други% ми Атенами"? Тут викладали Срезневський, Костома% ров, а ректором був Гулак%Артемовський. Певно, вже н╕хто не знатиме. Т╕льки п╕сля к╕лькох "в╕рноп╕дда% них" в╕рш╕в з%п╕д пера поета Морачевського виходити% муть рядки, в яких озиватиметься б╕ль за св╕й край:


Чорна хмара в╕д заходу Небо покрива╓...


Укра╖на плаче, тужить, Що дол╕ не ма╓.


"Чумаки, або Укра╖на з 1768 року" - назве свою романтичну поему автор. Тут в╕н далекий вже в╕д ╓лейного панег╕рицтва, звертаючись до ворог╕в:


О, чому вас гр╕м небесний Не спалив, поганих,


Як ви мучили на св╕т╕ Наших предк╕в славних!


Заглиблений у чисте р╕чище мови народно╖, у ц╕ барвист╕ переливи гов╕рок, Пилип Морачевський по% чина╓ працювати над Словником укра╖нсько╖ мови. Взявши за основу мовлення полтавц╕в, збагативши ╖╖ джерелами з Котляревського, Гулака%Артемовського, з народно╖ поез╕╖, в╕н готу╓ об"╓мний рукопис ╕ зда╓ в


1853 роц╕ на розгляд у в╕дд╕лення рос╕йсько╖ мови ╕ словесност╕ ╕мператорсько╖ Академ╕╖ наук. Та пров╕д% на верства тод╕шньо╖ рос╕йсько╖ ╕нтел╕генц╕╖ до ук% ра╖нсько╖ справи, до мови ╕ культури ставилася так, як один з "володар╕в дум" Б╓л╕нський писав про Панте% леймона Кул╕ша: "Одна скотина из хохлацьких либе% ралов, некто Кулиш (какая свинская фамилия!) напе% чатала историю Малороссии".


...Кинув кам╕нь у воду, роз╕йшлися кола на глад╕ - ╕ згасли. Усе затихло. Здав Морачевський рукопис, ╓ запис при академ╕чн╕й ре╓страц╕╖, а в╕дпов╕д╕ так ╕ не отримав.


Олександр Кониський, спудей Н╕жинського л╕цею, зайшов якось до високого начальства, Пилипа Мора% чевського, ╕нспектора л╕цею князя Безбородька ╕ Н╕жинсько╖ м╕сько╖ г╕мназ╕╖. У гр╕зного ╕нспектора на стол╕ лежав газетний в╕дбиток в╕рша "Великому ца% рев╕ нашому", а поряд ╢вангел╕╓ латиною, н╕мецькою, грецькою ╕ рукопис господаря дому укра╖нською.


- ╤ як же це так: "великий цар" ╕ укра╖нський пе% реклад... Ще Петро ╤ вел╕в: "Дабы особливого наречия не было".


- Кесарю - кесареве, а Богов╕ - Боже, - пре% спок╕йно, всм╕хнувшись лише очима, в╕дказав ╕нспек% тор, що в╕дбирав при перев╕рках в спуде╖в укра╖нськ╕ книжки - в╕д себе ╕ в╕д них в╕двести б╕ду.


- А якщо цей кесар - "чудище Обло"?


- Огромно и лаяй, - в тон в╕дказав ╕нспектор.


- ╤ не т╕льки лаяй. Шевченка в заслання в одн╕ кра╖, Гулака, Костомарова ╕ Кул╕ша - в ╕нш╕... Цар╕ приходять ╕ в╕дходять, а Святе Письмо р╕дною мовою залиша╓ться.


- ╤ ви спод╕ва╓тесь, що ваш переклад колись видру% кують?


- Все минеться, правда й добро зостанеться. Все минеться, а Слово Боже зостанеться. Воно прийде зро%


зум╕лим для нашого люду, хоч як╕ на йому ставити% муть загати. А вони, на жаль, будуть.


Куди в╕три дмуть, Пилип Морачевський знав в╕д сановник╕в, в╕д чиновництва р╕зно╖ маст╕. Через три роки по зак╕нченн╕ першого укра╖нського перекладу ╢вангел╕я Валу╓в напише сво╓ знамените: н╕яко╖ ма% лорос╕йсько╖ мови не було, нема ╕ бути не може. Вве% дуть доплати рос╕йським урядникам, що працюють в Укра╖н╕, Емський указ заборонить нав╕ть ввезення укра╖нських книг та брошур, нав╕ть сл╕в до п╕сенних нот; одночасно ж валу╓вським циркуляром урядов% цям заборонять носити широк╕ штани та вишиван╕ со% рочки... ╤сторики нарахують 173 заборони укра╖нсь% ко╖ мови.


╤ все ж по зак╕нченн╕ перекладу Морачевський кло% потатиме перед митрополитом ╤сидором: "Ус╕ма мова% ми пропов╕дують Слово Боже: спов╕дувач╕ Христа Спа% сителя мають Б╕бл╕ю сво╖ми мовами, а Малорос╕я, мо% вою яко╖ розмовля╓ близько 12 м╕льйон╕в православ% них християн, не ма╓ сво╓ю мовою нав╕ть ╢вангел╕я... Висок╕ Божественн╕ ╕стини з ус╕╓ю простотою, ясн╕стю ╕ теплотою ╢вангельського вчення, викладен╕ природ% ною, ц╕лком зрозум╕лою кожному мовою, з якою зли% ваються вс╕ ╕де╖ та уявлення народу, осяяли б темний розум найясн╕шим спасенним св╕тлом В╕ри та очисти% ли б хистку моральн╕сть народу набагато швидше, точн╕ше та глибше, н╕ж ус╕ науков╕ тлумачення..."


Лист, як крик ц╕лого народу, кочував у Синод, до шефа жандармер╕╖, аж доки 14 жовтня 1860 року не прийшла в╕дпов╕дь: "Перевод евангелий, сделанный вами, или другим кем%либо, не может быть допущен к печатанию".


Невтомний Морачевський не опуска╓ рук, через два роки продовжу╓ "лупати скалу" ╕мперську. В╕н звер% та╓ться в Академ╕ю наук ╕з перекладами. В╕дд╕лення рос╕йсько╖ мови ╕ словесност╕ 8 лютого 1862 року дору% ча╓ ╤. Срезневському, О. Микитенку та О. Востокову


скласти об╜рунтовану записку про переклади ╢ван% гел╕я. Академ╕я наук у сво╖х висновках да╓ високу оц╕нку прац╕ Морачевського ╕ в богословському, ╕ в ф╕лолог╕чному аспектах. В╕дд╕лення академ╕╖ ухвалю╓ просити в Синоду дозв╕л на друкування. В╕дпов╕дь бу% ла однакова: "печатанью не подлежит".


Але мав правоту Морачевський в розмов╕ з Олексан% дром Кониським - Правда й Добро зостанеться. "Од% на скотина из хохлацьких либералов, некто Кулиш", себто Пантелеймон Кул╕ш, вже 1869 року у льв╕вськ╕й газет╕ "Правда" друку╓ укра╖нський переклад П"яти% книжжя Мойсея.


Лише через 45 рок╕в п╕сля завершення перекладу ╕ через 17 рок╕в п╕сля смерт╕ Морачевського ╢вангел╕╓ видрукують, щоправда, "забувши" ╕м"я перекладача. ╢вангел╕╓ видрукують ╕... незабаром вилучать.


...А люд на пустир за околицею Шняк╕вки все при% бував, п╕дходили ╕ з цього села, ╕ з довколишн╕х с╕л, при╖хали з Н╕жина, з Ки╓ва...


Люди вшановували двохсотл╕ття з дня народження Пилипа Морачевського ╕ стол╕тн╕й юв╕лей перекладу Святого Письма. Вже й пора службу Божу починати, а б╕ля хреста священики все ще про щось сперечаються, вже й начальство, судячи з усього, до мови п╕дключи% лося...


- А що там д╕╓ться? - нерозум╕юче переш╕птува% лися люди. - Х╕ба на могилах вести суперечки?


- Отець Васил╕й начебто каже, що у прибулих свя% щеник╕в неканон╕чн╕ тексти молитов...


- Певне, не зна╓, що московський Синод переклад Морачевського схвалив ще стол╕ття тому.


- Та то пол╕тика швидше... Не дарма ж в╕дома мос% ковська правозахисниця сказала, що в рос╕йських свя% щеник╕в п╕д кожною рясою мундир КДБ.


- Та й КДБ вже щезло...


- А мундири до д╕рок доношують.


- Немислимо: ╕ дос╕ духовн╕ особи та пол╕тики вда% ють, що укра╖нсько╖ мови не ╕сну╓, що нею не можна звертатися до Бога...


- Наче в часи Пилипа Морачевського, а не в наш╕...


- Тим паче, що ╢вангел╕╓ Морачевського добре зна% не православними в Польщ╕, видавалося в Канад╕, в Сполучених Штатах, у Пенс╕льванському ун╕верси% тет╕...


- Т╕льки ми забува╓мо сво╖ пракорен╕...


Врешт╕ отець Васил╕й почав службу Божу, а завер% шив ╖╖ хор Вс╕хсвятського храму Н╕жина. Молитви й духовн╕ п╕сн╕ вперше за в╕ки р╕дною мовою зн╕малися над громадою, набирали сили; сире небо св╕тл╕ло, а пов╕тря ставало дзв╕нким чи то в╕д крил птах╕в, що прол╕тали у п╕днебесс╕, чи ожив незнищенний подзв╕н з дзв╕ниц╕ закатовано╖ церкви. В тому подзв╕нн╕ чувся ╕ б╕ль минувшини, ╕ тенд╕тна й хистка, але св╕тла над╕я прийдешнього.


2006 р.


ÒÀÁÀÊÅÐÊÀ ÂÀÑÈËß ÊÀÏÍ²ÑÒÀ


В╕н переходив площу перед будинком м╕н╕стра так, як ╕дуть по льоду - ступн╕ перш пробували, чи не затонкий той л╕д, чи в будь%яку хвильку може тр╕сну% ти ╕ заломитися, т╕ло напружувалося ╕ тужав╕ло, гото% ве до негадано╖ неспод╕ванки. Василь Капн╕ст, надв╕рний радник Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖, в недавньому маршал Ки╖всько╖ губерн╕╖, йшов на пота╓мну зустр╕ч з ворогом ╕мпер╕╖, прусським державним ╕ каб╕нет% м╕н╕стром графом Герцбергом. Лише на сх╕дцях бу% динку, ховаючи все ще голову в ком╕р, Капн╕ст ╕з по% легшенням видихнув, бо, видавалося, таки уникнув очей всюдисущих рос╕йських нишпорок.


У завше холодному, льодяному погляд╕ графа цього разу промайнула звичайн╕с╕нька людська ц╕кав╕сть: який би то вовк здох у загадковому рос╕йському л╕с╕, що такий високий царський вельможа набився на по% та╓мну зустр╕ч. Хоча про дещо каб╕нет%м╕н╕стр, зв╕сно, здогадувався. Недавно в╕н отримав французькою мо% вою листа з досить неспод╕ваним зм╕стом. Тим паче, що лист був без п╕дпису.


"Благаю Вашу Ексцеленц╕ю вибачити мою в╕ль% н╕сть, що з нею звертаюся до Вас. Вельми важлива дер% жавна справа, що привела мене з далеко╖ кра╖ни до Ва% шо╖ Ексцеленц╕╖, вимага╓ швидкого р╕шення ╕ най% б╕льшо╖ та╓мниц╕. Отже, насм╕люся благати Вас дати мен╕ окрему ауд╕╓нц╕ю: моя м╕с╕я така, що ╖╖ можна дов╕рити лише Ваш╕й Ексцеленц╕╖".


Василь Капн╕ст в╕дразу перейшов до справи, як т╕льки представився. У затишному каб╕нет╕, недоступ% ному чужому вухов╕ та лихому оку, в╕н вже почувався у безпец╕.


- Я над╕сланий сво╖ми земляками, - говорив на прийом╕ в╕дв╕дувач з далеко╖ Укра╖ни, - як╕, доведен╕


до крайнього розпачу тиран╕╓ю рос╕йського уряду, зокрема, князя Потьомк╕на, хот╕ли б знати, чи можуть вони у раз╕ в╕йни Прусс╕╖ з Рос╕╓ю розраховувати на протекц╕ю прусського короля, коли спробують скину% ти рос╕йське ярмо. У В╕йська Запор╕зького в╕д╕бран╕ його споконв╕чн╕ прив╕ле╖, все п╕шло п╕д стопу рос╕ян, то ж люд укра╖нський вол╕в би в╕дновити давню ко% зацьку конституц╕ю.


Оч╕ графа знов охололи, дихали тим самим льодом, а в думц╕ з боку на б╕к переверталися вагання: а чи не ╓ цей царський вельможа просто п╕д╕сланий, аби вив╕дати берл╕нський ╜рунт? Ут╕м, великий житт╓вий досв╕д, т╕ роки, що вже шелест╕ли ос╕нн╕м листям за спиною, розв╕ювали сумн╕ви. Але в╕н не м╕г ╕ не мав права за короля вир╕шувати одноос╕бно под╕бне д╕ло.


- В╕йна Прусс╕╖ з Рос╕╓ю не ╓ ще доконаним фак% том, - по довг╕й мовчанц╕, аж надто задовг╕й та нудно тягуч╕й, нав╕ть для такого випадку, в╕дказав граф. - Гадаю також, що в раз╕ в╕йни головно в╕д самих ук% ра╖нц╕в залежатиме, як ╖х бачитиме ╕ як поставиться до них Прусс╕я ╕ його величн╕сть король Фр╕др╕х%В╕ль% гельм ╤╤.


На пос╕ченому л╕тами обличч╕ каб╕нет%м╕н╕стра не во% рушилася н╕ одна зморшка, завше вр╕вноважений ╕ несп╕шний граф, а хоч би гармата випалила поряд, в╕дпов╕дав ухильно ще й з ╕ншо╖, т╕льки йому знано╖ причини. Придворн╕ ╕нтригани зробили все, аби пос╕% яти недов╕ру короля до недавнього фаворита графа Герцберга. ╤ н╕кому в╕н не м╕г сказати також, що прус% ський король ма╓ пота╓мно досить т╕сн╕ стосунки з ро% с╕йським престолонасл╕дником, великим князем Пав% лом, з яким пов"язаний ще й перебуванням у масонств╕.


- Я сп╕вчуваю природному потягу до вол╕ козаць% кого народу, але королем у ц╕й кра╖н╕ ╕нша людина, - сказав на завершення граф Герцберг. - ╤ я негайно бу% ду допов╕дати про нашу розмову його величност╕ Фр╕др╕ху%В╕льгельму ╤╤.


- Я не зможу вдруге зустр╕тися з Вами, - додав до сказаного Капн╕ст. - Надто великий ризик. Якщо мене пом╕тять рос╕йськ╕ нишпорки, то в кращому випадку ще одна яма в п╕двалах Соловецького монастиря для мене знайдеться - поряд з ямою генерал%лейтенанта ╕ кава% лера найвищого ордена ╕мпер╕╖, останнього кошового отамана Калнишевського. Тому в раз╕ продовження пе% реговор╕в проситиму прийняти зам╕сть мене мого р╕дно% го брата. До слова, таку ж спрагу свободи ма╓ люд Польщ╕.


Граф Герцберг похилив голову в легкому поклон╕, який однаково можна було б розц╕нити ╕ як мовчазну згоду щодо прагнень польського люду, ╕ як знак про% щання. Бо польськ╕ пота╓мн╕ прагнення ╕ так йому бу% ли в╕дом╕ - ще в червн╕ 1790 року галицький польсь% кий делегат Морський в╕дверто говорив Герцбергу, що нема чого боятися Рос╕╖: "Не т╕льки в Польщ╕, а й на Укра╖н╕ ненавидять москал╕в".


Василь Капн╕ст не переб╕льшував ╕з приводу гаран% товано╖ ями в Соловецькому монастир╕ у раз╕ доносу в Петербург - жодна душа, нав╕ть р╕дня, не знала про його зустр╕ч ╕з прусським м╕н╕стром. Лише через низ% ку рок╕в в╕н розпов╕сть про перемовини в╕рному дру% гов╕ Василев╕ Томар╕, з яким так давно не бачилися.


- ╤ чим же завершилася твоя балачка з прусса% ком? - на обв╕треному морським в╕тром, дещо з гру% буватими рисами, обличч╕ Томари з"явилася подоба ╕рон╕чно╖ посм╕шки. - М╕н╕стр поб╕г, спотикаючись, допов╕дати королю?


- Василю, брате, - ковтнув г╕ркоту Капн╕ст. - Ук% ра╖на ╖м ус╕м в ╢вроп╕ так болить, як мен╕ дощ над Стам% булом. Та й диву нема - кожному своя сорочка ближча до т╕ла. Тим б╕льше, Фр╕др╕х%В╕льгельм тихенько ша% руд╕в п╕д килимом через посередник╕в про можливий переворот на користь престолонасл╕дника...


- Гр╕м ╖х побий, н╕хто нас не поряту╓, окр╕м як сам╕ не виймемо шаблю, - буркнув Томара, та поступово


похмуре ╕ грубо тесане його лице попливло в усм╕шц╕, широк╕й ╕ як╕йсь дитинно%невинн╕й. - Ну й картинка була, хоч Боровику малюй: надв╕рний радник ╕мпер╕╖, недавн╕й губерн╕альний маршал, та ще й член Рос╕йсь% ко╖ академ╕╖, знаний рос╕йський поет розс╕вся з прус% ським обер%урядовцем ╕ розсусолю╓, як би в╕дшмату% вати Укра╖ну в╕д то╖ ж ╕мпер╕╖.


- В╕д такого ж чую, - ╕ соб╕ в╕дсварився Капн╕ст.


Командувач рос╕йського флоту в Середземному мор╕, що зробить з ╕мператорського благословення, певне, куди крут╕шу кар"╓ру, - ╕ водночас щирий учень в╕льнолюбного Сковороди, готовий вже вихопи% ти шаблюку супроти московита.


Томара знову спохмурн╕в при згадц╕ про Сковороду, в╕н написав сво╓му вчителев╕ листа, але в╕дпов╕д╕ все ще нема╓ за тривалий час.


"Люб"язний м╕й учителю, Григор╕й Савич!.. Чи зга% да╓ш ти, поштивий друг м╕й, твого Василя, за зовн╕шн╕стю, може, й не нещасного, але внутр╕шньо та% кого, що б╕льш потребу╓ в порад╕, н╕ж коли був з тобою.


О, якби Господь умовив тебе пожити з╕ мною! Якби б ти мене один раз вислухав, то б не ут╕шився сво╖м ви% хованцем. Чи даремно я на тебе спод╕ваюся?


Якщо н╕, послугуйся й в╕дпиши до мене. Яким чи% ном м╕г би я тебе побачити, палко любимий м╕й Сково% рода? Прощай ╕ не пожалкуй ще один раз у житт╕ вид╕лити крихту твого часу й спокою давньому учню тво╓му Василев╕ Томар╕".


Василь Томара не лукавив, коли писав Сковород╕


"якби б ти мене один раз вислухав, д╕знався, то б не ут╕шився сво╖м вихованцем"... Його мучила ╕мперсь% ка служба, а ╕ншо╖ ж не було, що геть не в"язалося ╕з поглядами Сковороди, з╕ власними поглядами на долю р╕дного краю.


- Знаю, знаю, про що ти дума╓ш, - немов зазир% нув у його душу Капн╕ст. - Краще шаблюку вийня%


ти... Ось варшав"яни вийняли шабл╕, б╕лоруси повста% ли, ╕ що ж... Суворовськ╕ виродки вистр╕ляли мирний люд Кобрина ╕ Малорити, кров"ю залили Варшаву, на рос╕йських багнетах по вулицях ╖╖ носили польських немовлят, а мертвих для остраху заборонили ховати. Вояк ╕з д╕тьми ╕ ж╕нками Суворов за це отримав жезл з д╕амантами та тисяч╕ кр╕посних. До цього наш край хочеш п╕дштовхнути?


- А що, брате%товаришу, краще шмаркл╕ жувати? Та дивитися, як ця Катерина люд ╕ землю нашу вигуб% люватиме? Вона ж кума, до реч╕, твоя, дитину хрести% ла. Ще й табакерку, подейкують, подарувала десь рубл╕в п╕д тисячу...


- П╕дн╕май вище, казали 1 110 рубл╕в... Та вдави% лася б краще нею та курва.


- Що курва, то курва. Придворн╕ на вухах - граф Шереметь╓в, обер%камергер ╕ найзнатн╕ший вельможа на конячц╕ поряд скаче, а черговий жеребець%коха% нець розс╕вся в карет╕ ╕мператриц╕. А що вже грошей роздала тим жеребцям... Орлов отримав сперш 150 000 рубл╕в, а пот╕м ще 100 000 на буд╕вництво пала% цу. Коли ж згадала, мало не забувши, що об╕цяла 4 000 душ кр╕посних, то розщедрилася аж на 6 000 душ...


- Добра плата за вбивство власного чолов╕ка.


- Та й це ще не все. Зорич за р╕к отримав ма╓ток у Польщ╕ за п╕вм╕льйона рубл╕в, а на додачу ще й кош% товностей на дв╕ст╕ тисяч.


- Чував ╕ я, особливо за Потьомк╕на. В 1783 роц╕ Катерина дала йому 100 000 рубл╕в, аби збудував па% лац, пот╕м купила у нього за к╕лька м╕льйон╕в, а тод╕ ж йому ╕ подарувала. Оце гендель у л╕жку.


- Т╕льки той гендель не за сво╖, а за чуж╕ кривав╕ мозол╕. Податки так хитро побудували, що вони в Б╕лорус╕╖ ╕ в Укра╖н╕ вп"ятеро вищ╕ рос╕йських...


- Зна╓ш, Василю, - об╕рвав товариша Капн╕ст. - Якби я так не прив"язався душею до р╕дно╖ мен╕


Обух╕вки, кинув би все, по╖хав би шукати вол╕ в Аме% риц╕.


Капн╕ст не лукавив. В╕н справд╕ був щиро закоха% ний в Обух╕вку, в поля ╕ луки округи з ╖╖ неповторни% ми кра╓видами. "Сказать Вамъ мое житье%бытье, - писав в╕н Держав╕ну 20 липня 1786 року. - Вот оно: душевно отстал я отъ всяких великосветских замыс% лов. Съиспиваю свое истинное щаст╕е въ уединении, в содружестве Сашеньки, въ воспитании детей, въ со% зерцании прекраснейшей девственной природы, леле% ющей обитель мою, въ погружении себя иногда в нед% ра души моей и в воспарении оттуда иногда к Источни% ку ея и всея твари".


- ╤ що ж, схова╓мо голову в п╕сок, немов той стра% ус, ╕ чекатимемо, доки визволить нас пруссак чи хто ╕нший? Так не посп╕ша╓ щось той пруссак...


- Н╕, Василю, - крутнув головою Капн╕ст, мов вельми ком╕р в"╖вся йому в шию. - Стиснемо зуби ╕ че% катимемо свого часу. Як не при нас, то при внуках чи правнуках, але в╕н настане. А зараз служ╕мо ╕мпер╕╖, та не забуваймо при цьому просувати св╕й люд якомо% га вище в придворних колах, в арм╕╖, у губернськ╕ слу% жив╕. Я, до слова, багато завинив перед Богом, та маю спод╕вання, що хоч за одне д╕ло Всевишн╕й простить мен╕ дещицю. Був тут хлопчак один, Володя Боровик, правда, тепер ╕мену╓ться гонорово Боровиковським. Малював в╕н на р╕дк╕сть, такий талан дарував Отець... Малював хлопець абищо, потьомк╕нськ╕ села, як про╖жджала тут Ангельт%Катерина, ╕ пропав би талан. Та я взяв гр╕х на себе, порадив, як розписати собор у Кременчуц╕ - Петро ╤ оре, Катерина с╕╓, а внуки Олек% сандр ╕ Костянтин боронують. Побачила цариця, спо% добалося:


- А подати сюди цього художника!


Тепер талант його не пропаде, не п╕дуть у безв╕сть картини, портрети й ╕нш╕ роботи, через стол╕ття зали%


шаться для людей. А нащадки, як не будуть зовс╕м дурн╕, то вже якось розберуться - укра╖нська душа то чи якесь перекотиполе.


Обо╓ змовкли, кожен надовго задумався про сво╓, ╕ першим озвався Капн╕ст:


- А табакерки пан╕ Ангальт, за яку ти глузував ╕з мене, я все ж не викину. ╤ не тому, що дорога вона, а тому, що таким вигадливим в╕зерунком оздоблена, вис╕ченим на метал╕, ще й покритим зверху черню. А головне, що то наш╕ майстри робили...


2007 р.


ÊÀÂÀËÅÐ ÎÐÄÅÍÀ ÁÓÑÒÎ ÄÅ Ë²ÁÅÐÒÀÄÎÐ


В╕йськовий губернатор Ки╓ва Олександр Дмитро% вич Гур"╓в сид╕в у сво╓му каб╕нет╕ злий як шершень. Його сьогодн╕ дратувало все - надм╕ру дог╕дливий ад"ютант, на якого щойно накричав н╕ за цапову душу, аж соромно стало пот╕м самому, кепська погода, що мрякою сирою ╕ занудною розт╕калася ки╖вськими ву% лицями, нав╕ть св╕ч╕, що змушен╕ були запалити сьо% годн╕ передчасно, гор╕ли на масивному канделябр╕ якось нервово, драт╕вливо потр╕скуючи. Щойно йому поклали на ст╕л листа в╕д всемогутнього Бенкендорфа.


"Его величество высочайше повелевать изволили воз% вратившегося из%за границы помещика Михаила Ски% бицкого допросить, точно ли он служил в колумбийс% ких республиканских войсках, и в таком случае вы% слать его в Вятку".


Олександр Дмитрович у душ╕ ненавид╕в Ки╖в ╕ всю Малорос╕ю. Так, з одного боку, в╕н почувався тут як ╕мператор, х╕ба в дещо зменшеному вигляд╕, а з ╕ншо% го - цей край йому був чужий ╕ незрозум╕лий. Народ непок╕рний ╕ бунт╕вний, частенько зам╕сть рала бе% реться за мушкет або поважним людям пуска╓ п╕в% ня - ось ╕ недавно ледве вирятували садибу Воронцо% вих... А найг╕рше, що до бунту п╕дключа╓ться люд осв╕чений, неб╕дний - чого варта зат╕я декабрист╕в, як╕ пере╖ли, напевно, з╕пр╕лого зах╕дного книжного читва. Шибеницею ╕ Сиб╕ром государ ╖м достойно ╕, го% ловне, заслужено таки воздав.


- Ваше с╕ятельство, пом╕щика Михайла Скибиць% кого за вашим наказом доставлено, - клацнув каблу% ками верткий, як св╕жий в"юн на пательн╕, франтува% тий ад"ютант.


145


- Хай чека╓. Справу його мен╕.


Гур"╓в читав р╕вн╕ ╕з замислуватими викрутасами рядки ╕ не переставав дивуватися. Пом╕щик з Волинсь% ко╖ губерн╕╖, аж н╕як не з б╕дного роду, зак╕нчив ╤нсти% тут Корпусу ╕нженер╕в шлях╕в сполучення, отримав звання ╕нженера 3%го класу. Здавалося б, чого браку╓ людин╕? Хочеш - служи заради чест╕ ╕ слави на благо государя, а не хочеш - живи соб╕ в ц╕лковите задово% лення пом╕ж пущ╕, ходи полювати зубра чи, як на ама% тора, послухати та вполювати на св╕танн╕ глухаря...


Гур"╓в аж оч╕ примружив в╕д згадки - любив в╕н навесн╕ удосв╕та, замаскувавшись край поляни, поди% витися на цю дивовижну птицю. Ще сонце лиш кра╓чком показалося край неба, мов дел╕катно п╕дгля% даючи, чи можна йому з╕йти, як крупний птах поваж% но ╕ гонорово розпустить крила та заведе свою шлюбну п╕сню, голосисту ╕ величаво%закличну, що в╕длунюва% тиме та колихатиметься борами - саме час поц╕лити самця, в╕н нав╕ть постр╕лу не почу╓, захопившись сп╕вом.


Отож, жив би соб╕ на рад╕сть пом╕щик Скибицький, та н╕ ж - 1823 року через Швец╕ю й Англ╕ю доби% ра╓ться до Венесуели, де вступа╓ волонтером в арм╕ю Бол╕вара. ╤ що з того, що дослужу╓ться до полковника, отрима╓ за вир╕шальну битву при Аякучо орден Бусто де Л╕бертадор? Що з то╖ цяцьки, земл╕ на Волин╕ йому не додалося.


Призначений генерал%губернатором Ки╖всько╖, Во% линсько╖ та Под╕льсько╖ губерн╕й, граф Олександр Гур"╓в не був у захопленн╕ в╕д повернення в р╕дн╕ кра╖ таких людей, як Михайло Скибицький. Вони, як розм╕рковував над справою Скибицького генерал%гу% бернатор, могли долити масла в вогонь бунту черн╕, що розгорявся укра╖нськими селами. Чого вартий один лише Кармелюк - в╕н нападав на садиби пом╕щик╕в% окупант╕в, в╕дбирав добро ╕ роздавав б╕дним. Його ло%


вили, в╕дправляли у тюрми й Сиб╕р, а в╕н знову опи% нявся на вол╕. Щоб убезпечити рос╕йське дворянство в╕д розб╕йника, створю╓ться спец╕альний орган - Га% лузинецька ком╕с╕я. За Кармелюка граф отримав ви% волочку особисто в╕д ╕мператора.


- Ви граф, генерал%лейтенант, - розп╕кав Гур"╓ва цар, - нагороджений орденами Андр╕я Первозванно% го з алмазами, святих Володимира, Георг╕я ╕ Анни, Б╕лого Орла, трьома чужоземними орденами - ╕ не можете справитися з одним селюком%розб╕йником?


Граф м╕г лише пок╕рно похилити голову, але не см╕в сказати, що державна ком╕с╕я, опитавши 2700 св╕дк╕в, п╕драхувала: в селянських повстаннях проти сво╖х кривдник╕в брало участь понад 20 000 укра╖нського люду.


Граф Гур"╓в мав п╕дстави не любити цю землю, йо% му видавалося ра╓м його посольське життя в Кита╖, к╕лька рок╕в, проведених у Париж╕, нав╕ть служба ко% мендантом окупованого Дрездена...


Генерал%губернатору Гур"╓ву бракувало у палаюч╕й Укра╖н╕ ще т╕льки таких, як Михайло Скибицький, - бойового полковника, ратна звитяга за волю ╕ неза% лежн╕сть якого оц╕нена найвищими нагородами з рук легендарного Симона Бол╕вара.


- Введ╕ть бунт╕вника! - розпорядився генерал%гу% бернатор.


Гур"╓в довго вдивлявся в засмагле в╕д жаркого п╕вденного сонця обличчя Скибицького, мов там м╕г дивом якимсь вичитати в╕дпов╕дь на загадку, що му% ляла сановитому губернатору.


- Чого вам бракувало в Рос╕йськ╕й ╕мпер╕╖? Золота, земельного волод╕ння? Кар"╓ри?


Скибицький, певне, не оч╕кував ╕ншого тону, в╕н йому не подивував, то ж з сумом в╕дказав по хвил╕:


- Ви жили у Париж╕, думки Жан%Жака Руссо вам, гадаю, знайом╕. ╢ ц╕нност╕, як╕ не вим╕ряти, як золото%


ср╕бло, на унц╕╖ чи пуди. ╢, наприклад, свобода людсь% ка ╕ сусп╕льна, ╓ неп╕длегл╕сть народу...


- Достатньо, полковнику, - кивнув граф ад"ютан% ту. - Арештувати. ╤мператор, дякуючи провид╕нню, заглянув у цю бунт╕вну душу ран╕ше за мене. В╕д Ма% лорос╕╖ вам не можна бути ближче, як за тисячу верст. У В"ятку - наказ ╕мператора.


...Зб╕жать роки, сп╕шн╕ г╕нц╕ розшукають у в"ятсь% кому засланн╕ Михайла Скибицького ╕ передадуть ви% сочайше повел╕ння - вертатися назад, н╕, зв╕сно, не в Укра╖ну, а на американський континент. Там ╕нженер Михайло Скибицький ╕ подасть розрахунки... Па% намського каналу. Тод╕ йшлося, що республ╕ка Нова Гранада зг╕дна на виключне право буд╕вництва сухо% путного ╕ водного переходу через Панамський пере% шийок. Комун╕кац╕╖ з пересадками й митом за про╖зд передаються на 45 рок╕в. Республ╕ка залиша╓ соб╕ т╕льки 1 % в╕д каналу ╕ 2 % в╕д ╕нших комун╕кац╕й. А сам канал вдв╕ч╕ скоротить довжину навколосв╕тн╕х шлях╕в корабл╕в. Канал могла б збудувати рос╕йсько% американська компан╕я. В╕д царських чиновник╕в над╕йшла дел╕катна в╕дмова: дорогувато, грошей шко% да, ризики ╓...


А в 1855 роц╕ сплеснуть руками: хто ж м╕г передба% чити, що заснована 1849 року в Нью%Йорку "Компан╕я Панамсько╖ зал╕зниц╕" вже в 1855 роц╕ почне отриму% вати 100 в╕дсотк╕в прибутку в╕д вкладених кошт╕в, ма% тиме фантастичний зиск.


...Похитуючись на легких хвилях, багато пройде корабл╕в Панамським каналом до наших час╕в. 29 жовтня 2003 року в Рос╕йському ун╕верситет╕ друж% би народ╕в Ана Кр╕стель Лаос Гарс╕а захищатиме випу% скну роботу бакалавра "Отношения Перу и России на новом историческом этапе" (научный руководитель - д. и. н., проф. Марчук Н. Н., зав. кафедрой - к. и. н., проф. Денисенко В. С.).


Серед ╕ншого, про ╕стор╕ю держави там будуть ╕ так╕ рядки: "Трудовые круги русского общества с глубокой симпатией следили за борьбой испанских колоний, в том числе Перу, за свободу и независимость... Русские добровольцы сражались в войсках С. Боливара. Среди них был демократ Михаил Скибицкий, принявший участие в битве при Аякучо, в которой перуанцы на% несли решающее поражение колониальным войскам. За проявленные при этом отвагу и героизм он был на% гражден орденом "Бюст освободителя".


"Русский доброволец, демократ Михаил Скибиц% кий"...


А де ж ти, земле волинська?..


2007 р.


ÂÈØÍÅ ÌÎß, ÅÌ²ÃÐÀÍÒÊÎ...


У величезному, роззолоченому каб╕нет╕ посла Рос╕╖ в Константинопол╕ князя Лобанова%Ростовського ╕╓ро% диякон Агап╕й в стриманому чернечому одяз╕ видавав% ся уже зовс╕м м╕зерним та жалюг╕дним. Князь полюб% ляв пишн╕ апартаменти, з високою вигадливо оздобле% ною стелею, аби п╕дкреслити велич ╕ потугу Рос╕╖, а за% одно ╕ свою власну, бо ж при нагод╕ не забував зазначи% ти, що його родов╕д в╕д самих Рюрикович╕в.


Князь довго ╕ приск╕пливо вивчав поглядом ╕╓роди% якона, як розгляда╓ несп╕шно натурал╕ст якусь р╕дк╕сну комашку, аж доки не озвався невдоволено:


- Ви священнослужителем, слугою Божим лише назива╓тесь, а насправд╕ творите аж н╕як не Боже д╕ло. Хто ж то вас п╕дговорив у Лондон в "Колокол" накле% пи писати на наш консулат в Аф╕нах та на старших за чином святих отц╕в?


- Ваша св╕тлосте, мен╕ належить служити у церкв╕, дотримуватися пост╕в ╕ вс╕х канон╕в, а видру% ком газет чи книжок хай клопочуться ╕нш╕, - дел╕катно не погодився отець Агап╕й.


- Лукавите, дияконе, - стверд╕в голос посла. - Достеменно встановлено, що то ваш╕ кореспонденц╕╖ там друкувалися. Але мене диву╓ ╕нше: вам, малоросам, рос╕йська держава да╓ хл╕б, а ви ╖й у в╕дпов╕дь - кам╕нь. Вас, дияконе, простого ченця Ки╓во%Печерсько╖ лаври, митрополит Ф╕ларет ставить секретарем канцеляр╕╖, а ви чим в╕ддячу╓те? Заводите дружбу з Кул╕шем, Драго% мановим, вам по духу босяк Шевченко? Щоб вирвати вас ╕з вельми сумн╕вного товариства, скеровують служи% ти у консульську церкву в Аф╕нах. Яка ж в╕ддяка в╕д то% го? Ваш╕ наклепи Герцену в "Колокол"?


- Я н╕коли н╕ на кого не зводив неправди, - ╕╓ро% монах перехрестився, хрест в╕н наклав на себе щиро, бо не мав за сказане в душ╕ сумн╕в╕в чи вагань.


- Та ви хоч зна╓те, хто такий Герцен? Звичайний байстрюк, що взяв вигадане пр╕звище, байстрюк, що н╕ крихтою не вдався в батька, знаного дворянина Яковл╓ва. Л╕тературне безпл╕ддя та в╕дсутн╕сть хисту хоче прикрити скандал╕стичними справами ╕ цим ба% ламутить нест╕йк╕ уми.


- Ваша св╕тлосте, я маю багато гр╕х╕в перед небом, але ╕нших... Тому прошу дозволити мен╕ п╕ти на Афонську гору, подал╕ в╕д людсько╖ су╓ти, де м╕г би молитися ╕ служити Богу.


- Вам пов╕рили дв╕ч╕. А що ма╓мо? Ось перед╕ мною допов╕дь в Аз╕атський департамент в╕д 5 кв╕тня 1860 ро% ку: "Диакон Агафий высказывал видимое довольствие в бесславии отечества, духовного звания и всего вооб% ще, что пользуется уважением, - обнаруживая сочув% ствие к беглым, выказывал идеи о независимости Малороссии, выражал явное недовольство правосла% вием, хотел, например, нового перевода Библии и даже сам готовил себя к подобному занятию..." Що скажете?


- Щодо перекладу - це правда, ваша св╕тлосте. Я мр╕яв перекласти Б╕бл╕ю укра╖нською, ╕, гадаю, не% ма╓ в цьому гр╕ха - ще б╕льше люду, особливо просто% го, в╕дчу╓ суть ╕ значим╕сть великого Слова... В╕дпуст╕ть мене в Афон, до подвижник╕в духу.


- В Одесу! До графа Строгонова для передач╕ в ду% ховне в╕домство. Там вам вправлять на м╕сце вашу ви% вихнуту душу, - посол р╕зко в╕дкинув в╕д себе аркуш з допов╕ддю, ╕ той аркуш, перелет╕вши ст╕л, гойднувся к╕лька раз╕в у пов╕тр╕ й опустився б╕ля н╕г ╕╓родиякона.


"Краще кинутися в Босфор, н╕ж потрапити до Стро% гонова", - ворухнулася думка в Агап╕я. ╤ т╕╓╖ ж мит╕ в╕н вир╕шив для себе, як йому д╕яти.


Вибору в ╕╓родиякона не було - з порога посольства в╕н направився одразу в порт. Хоч ╕ з потугами, але та% ки знайшов потр╕бний корабель, штовхаючись пом╕ж велелюддя: тут, видавалося, з╕брався ц╕лий св╕т, з


р╕знобарв"ям шк╕ри, розма╖ттям кольор╕в одягу, м╕шаниною мов.


Отець Агап╕й п╕днявся на палубу корабля. Але той корабель плив не в Одесу ╕ не в Рос╕ю, в╕дчаливши, в╕зьме в╕н курс на Лондон.


Ступивши на англ╕йську землю, отець Агап╕й, на% самперед, попрямував у "Колокол". Олександр ╤вано% вич Герцен виявився зовс╕м ╕ншою в сп╕лкуванн╕ лю% диною, ан╕ж поставав з╕ стор╕нок "Колокола" ненавис% ний царським служкам ╤скандер. В╕н за довгу розмову жодного разу не перебив отця Агап╕я, нав╕ть не зго% джуючись ╕з думкою сп╕врозмовника, як видалося гос% тю, Олександр ╤ванович силувався вишукати рац╕о% нальне в почутому, т╕льки х╕ба вже зовс╕м хот╕лося за% перечити у дискус╕╖, то п╕д високим лобом злегка ╕рон╕чно п╕дсмикувалися рухлив╕ брови.


Опинившись на чуж╕й британськ╕й земл╕, отець Агап╕й Гончаренко почина╓ допомагати як версталь% ник у випуску чергових номер╕в бунт╕вного журналу першо╖ в╕льно╖ рос╕йсько╖ друкарн╕.


П╕вторар╕чне лондонське життя отець Агап╕й згаду% ватиме завжди з при╓мн╕стю. Тут в╕н не т╕льки набуде досв╕ду у видавнич╕й справ╕, яка йому небавом стане вельми в пригод╕. Тут заведе нов╕ знайомства з неорди% нарними людьми, подорожуватиме у в╕льний час, в╕дв╕да╓ ╢гипет, Туреччину, побува╓ на Афонськ╕й гор╕, куди так ╕ не дозволив йому по╖хати рос╕йський посол, нав╕ть розшука╓ там в одному з монастир╕в сво% го дядька Дмитра Богуна.


Отець Агап╕й ц╕нував подвижницький труд Герце% на, хоча й немало доводилося дискутувати - нав╕ть у найдемократичн╕ших рос╕ян залишалися передсуди щодо Укра╖ни, принаймн╕ незнання ╖╖ пракорен╕в.


- Ваша стаття "Рос╕я ╕ Польща", року п"ятдесят дев"ятого, справд╕ наробила поголосу по вс╕й ╢вро% п╕, - звернув якось увагу Герцена отець Агап╕й на од% ну деталь. - ╤ там ╓ добре слово про м╕й край. Ось чи%


таю: "Укра╖на була козацькою республ╕кою, в основ╕ яко╖ лежали демократичн╕ та соц╕альн╕ засади. За% пор╕зька С╕ч - дивне явище плебе╖в%рицар╕в, витяз╕в% мужик╕в". Все це так ╕ не так, Олександре ╤вановичу. На в╕дм╕ну в╕д римського плебсу, що не мав громадсь% ких та цив╕льних прав, наше козацтво волод╕ло цим ус╕м.


- Не будемо лукавити, - заперечив Герцен, ╕ його брови запитально ╕ з подивом поповзли угору. - На С╕ч ╕шло немало безземельного, скривдженого люду. ╤ як воювали Стамбул чи Кафу козаки, то не т╕льки визволяли з рабства сво╖х одноплем╕нник╕в, але й по щирост╕ грабували...


- На в╕йн╕ - як на в╕йн╕, - отець Агап╕й дивився на к╕нчики сво╖х пальц╕в, де в"╖лася друкарська фарба ╕ н╕чим ╖╖ вже не в╕дмити, мов там м╕г вичитати в╕дпов╕дь на закид. - Трофе╖ як брали колись, так ╕ все ще беруть, на жаль. Та не ╓ секретом, що козачий люд у сам╕й сво╖й сут╕ був непогано осв╕чений, як вся Укра╖на того часу, досить послатися на сина Анти% ох╕йського патр╕арха Макар╕я, Павла Алепського. Я не кажу вже про те, що простолюд наш встиг витвори% ти свою аристократ╕ю, вишколену в найкращих ╓вро% пейських ун╕верситетах, при корол╕вських дворах, на дипломатичн╕й служб╕.


Отцю Агап╕ю так багато хот╕лося опов╕сти про зна% них сво╖х земляк╕в. Хмельницький, учень в╕домого доктора теолог╕╖, письменника ╕ пропов╕дника, окр╕м р╕дно╖ та рос╕йсько╖, достеменно волод╕в латиною, польською, турецькою, татарською ╕ французькою мо% вами; Мазепа зак╕нчив Ки╓во%Могилянську академ╕ю, ╢зу╖тський колег╕ум у Варшав╕ ╕ Падуанський ун╕вер% ситет; Сагайдачний вийшов з Острозько╖ академ╕╖, од% ного з найкращих тогочасних сх╕дно╓вропейських заклад╕в; Юр╕й Немирич вчився в Оксфорд╕, Кемб% ридж╕, Амстердам╕, Лейден╕ та Париж╕; б╕льш╕сть ко% зацьких чиновник╕в походили з потомствених шля%


хетних родин, а про пом╕ч церквам ╕ осв╕т╕ не багато р╕вних знайдеться такому "плебсу". Х╕ба ж бо не з╕ставна культура, осв╕та ╕ мова укра╖нського люду будь%якому ╕ншому знаному народов╕?


Хтозна, чи не спадали на думку Герцену слова Агап╕я Гончаренка, коли в╕н для грудневого числа


"Колокола" 1861 року писав свою статтю "З приводу листа з Волин╕": "Визнаймо ж раз ╕ назавжди як незм╕нну ╕стину, що н╕кого не треба ан╕ русиф╕кувати, ан╕ полон╕зувати, що н╕кому не сл╕д заважати говори% ти ╕ думати, вчитися ╕ писати як кому заманеться... За% ради чого укра╖нець, прим╕ром, пром╕ня╓ свою р╕дну мову - ту, якою в╕н говорив у в╕льних л╕сах усю ╕стор╕ю його, - на мову зрадницького уряду, який пост╕йно обманю╓ Малорос╕ю? Але з цього не випли% ва╓, щоб укра╖нець навчався, прикладом, польсько╖ т╕льки тому, що "весь осв╕чений клас народу розмов% ля╓ польською".


...Корабель торкнувся причалу, залопот╕в теплий в╕тер у приспущених в╕трилах, ╕ Агап╕й Гончаренко з╕йшов на американську землю. Доля розпорядилася йому в╕дкрити нову стор╕нку в його ун╕кальному житт╕. На отця Агап╕я, укра╖нського бунт╕вника, з незм╕нною п╕дозрою дивилося рос╕йське св╕тське ╕ ду% ховне начальство, зате в грецького дух╕вництва в╕н здобув повагу - на берег з╕йшов з рекомендац╕йними листами до грецького консула Димитр╕я Ботосс╕.


Консул приязно зустр╕в новоприбулого на амери% канський континент, ╕ небавом Агап╕й Гончаренко вже служить у тутешн╕й грецьк╕й церкв╕. Мина╓ неба% гато часу, ╕ Б╕бл╕йне товариство Нью%Йорка прийма╓ його до редакц╕йно╖ колег╕╖. Тут частково зд╕йсню╓ть% ся його мр╕я про новий переклад Б╕бл╕╖ - в╕н редагу╓ видання, але не укра╖нською, редагу╓, як добрий зна% вець, арабською мовою.


...Знову переверта╓ться стор╕нка життя Агап╕я Гон% чаренка, в╕дкрива╓ться новий аркуш цього захопливо%


го опису ун╕кально╖ дол╕ - отець Агап╕й уже на Алясц╕, яку щойно Рос╕я продала Сполученим Шта% там. В╕н купу╓ друкарню ╕ вида╓ газету "Alaska Hеrald". Газета англо%рос╕йська, але в п╕дзаголовку


"Свобода" широко публ╕куються укра╖нськ╕ статт╕. Як то жилося священику з далеко╖ Ки╖вщини, зрозум╕ло, типово в рос╕йському "ключ╕" опису╓ться на сайт╕ ╤нги Клеменс, юриста, що займа╓ться ╕мм╕грац╕╓ю в Канад╕: "Это был русский эмигрант, революционер, священник, народоволец, редактор%издатель и типо% граф журнала "Аляска Гералд" на русском и англий% ском языках (десь под╕лись укра╖нськ╕ публ╕кац╕╖ в


"рос╕йського" ем╕гранта - авт.), превратившегося за% тем в газету "Свобода". Американское правительство субсидировало этот журнал с целью познакомить рус% ских после покупки Аляски с Америкой и превратить их в лояльных американских граждан. Гончаренко создал первый журнал и первую типографию на рус% ском языке. Он душевно болел за всякие неудачи и об% бирательства русских людей. В нем билось серце оди% нокого русского человека, живщего вдали от родины, о которой оно тосковало и томилось.


Гончаренко родился в 1832 г. в Киевской губернии и воспитывался в Киевском Духовном училище. Умер на своей маленькой ферме в Калифорнии в 1916 г. В 1857 г. он был отправлен на службу при русском по% сольстве в Греции. Сотрудничал в "Колоколе" Герце% на. Пропагандировал освобождение монастырских крестьян. В 1860 г. был арестован, как политический, и послан в Россию. В Константинополе бежал с кораб% ля в Лондон, где был наборщиком и сотрудником Гер% цена. Был вторично в Греции и посвящен в сан свя% щенника. Перебрался в Америку и оказал содействие основанию первой православной церкви в Нью%Орлеа% не. 2 марта 1865 г. в Нью%Йорке, по просьбе епископа Потера, Гончаренко совершил православную литур% гию Иоанна Златоуста на английском языке и убедил


американцев в том, что нет святее религии, как пра% вославие. Это была первая русская православная ли% тургия в Нью%Йорке. Свой журнал он начал издавать в 1867 г. Посылал басплатно в Аляску. Гончаренко, бледный и тощий, ходивший в костюме, напоминав% шем подрясник, был типичным украинцем. Он сам был редактором, экспедитором и конторщиком. Обыч% но работыл с 5 часов утра до поздней ночи. Ему помо% гала жена, итальянка, родственница Мадзини, не го% ворившая по%русски. Гончаренко очень интересовался русскими людьми и всячески старался не только про% свещать их, но и помогать им в новой стране. Он напа% дал на священника и консула потому, что они не забо% тились о бедняках, о рабочих и о полудиких детях Аляски, а только о том, чтобы соорудить храм да дать возможность попу выпить хорошо.


Священник Николай Ковригин в свою бытность миссионером в Аляске ничего не делал. Туземцы же Аляски были преданы пьянству, разврату и без при% станища валялись в грязи. Они не знали, что такое


"Бог" и "Христос". Не было иконы. Вместо православ% ных священников появились спекулянты пасторы и ксендзы, положившие значительную часть денег в свои карманы. Гончаренко хотел школы, а не церкви. Американцы презирали русских за то, что они не уме% ют управлять сами собою.


Колоши, по словам Гончаренко, имели несколько индейских родов. Их до 40 000 человек. Таены (стар% шины%дворяне) имеют рабов, которые всецело прина% длежат первым. По обычаю, при смерти таена убивают несколько рабов, чтобы они и за гробом служили свое% му господину. Этот обычай совершается таким обра% зом: приговоренные в жертву рабы покорно ложатся на землю рядом. На их горла накладывается шест, на концы которого садятся родственники умершего и ду% шат несчастных. Если колошам%христианам обещают какой%нибудь подарок, они идут в церковь в шапках и


с трубкой в зубах и хохочут во время богослужения. При крещении они ищут крестного побогаче и за бу% тылку водки не только крестятся, но и убьют челове% ка.


Обрисовывая программу своей газеты "Свобода", А. Гончаренко так писал: "Книгопечатание - един% ственный путь соединить нации к общей пользе, к прогрессу человечества. Понимая это, мы поставили у себя русский станок, который есть первый в Америке, для напечатания торговых карт, циркуляров, доку% ментов, памфлетов, граматик для изучения русского и английского языков и всякого рода работ, способству% ющих благоденствию народа... Цель учреждения на% шего русского станка в Сан%Франциско состояла в том, чтоб нашим соотечественникам, отдаленным от цент% ра великого племени, доставить возможность встре% тить русское слово в далекой отдаленности... При этом замечаем, что мы не имеем ничего общего с лакеями и ворами, бежавшими из родины от заслуженного нака% зания. Мы жмем руки и даем наше сердце только ис% тинным и святым труженикам за свободу и прогресс России... Наше слово истины не замолкнет, потому что для публикации мы не нуждаемся ни в чьем пособии. Мы - издатель, типографщик и разносчик нашего журнала "Свобода".


Агапий Гончаренко, приехавший за океан, "чтоб творить русское дело в Америке", вел упорную борьбу с официальными представителями России в Америке.


"Я клянусь, - писал Гончаренко в 1869 г., - по гроб жизни ненавидеть все императорское, а русский на% род, из%за свободы которого я осужден страдать, лю% бить и уважать по гроб жизни". Гончаренко умер в бедности.


Русское духовенство в те годы занималось больше всего коммерческими делами и служило больше не на% роду, а компании. Сам князь Максутов целовал руки одного пастыря, прозванного "Петрушкой". Без денег


он не исповедывал и не причащал. В марте 1868 г. про% тоиерей Ново%Архангельского собора К., с разрешения епископа Павла, через письмоводителя К. Боровского собрал 800 долларов на школу. Архиерей даже окро% пил водою пустую школу, которая так и осталась пус% той под управлением дьячков, вывезенных из Нушага% ча и Михайловского редута. Тут "работал" отец Н. Ковригин, Несветов, дьячки и пономари. Школа ожила только при американцах.


Нехорошо шли дела местных жителей в Аляске при Готчинсон, Когл и Ко. Эти господа стали застращивать людей, чтобы они продавали свои меха и другие това% ры только этой компании, иначе будут расстреляны или повешены в Америке. Между тем, компания про% давала свои продукты дороже, чем прежние монопо% листы. Затем наехали еврейские торговцы, пооткры% вали магазины, складочные места и старались все дела повернуть для их карманов. Они свободно торговали водкой, хотя это было запрещено правительством. Они за одно ружье брали с охотников по сто рублей. Тако% му обману помогали не только жители Соединенных Штатов, как Шлос, А. Вассерман, Л. Герстле, А. Бос% кович, но и русские люди, как главный агент "Готчин% сон КО" Илларион Архимандритов.


Гончаренко поднял вопрос о том, чтобы русские жи% тели Аляски сами выбирали правителей из своих лю% дей. Но эта идея не прошла, ибо русские к самоуправ% лению не привыкли и не доверяли друг другу. Они хо% тели, чтобы ими управляли иностранцы".


Минуть роки, Агап╕й Гончаренко продасть друкар% ню, а кошти пожертву╓ на духовн╕ ц╕л╕. Справжн╕ ж причини припинення видавничо╖ д╕яльност╕, очевид% но, з найб╕льшою в╕рог╕дн╕стю опише Олександр Етк╕нс у статт╕ "Избирательное средство":


"Беглый афонский монах Агапий Гончаренко, со% трудничавший в Лондоне с Герценом, в 1865 году до% брался до Бостона. Его план состоял в пропаганде


революции среди аляскинских казаков. До своей смерти в 1916 году престарелый отец Агапий выпус% кал журналы и организовывал тайные общества, наде% ясь провозгласить независимость Аляски и преобразо% вать ее в Великую Казацкую Империю".


У кол╕ друз╕в Агап╕й Гончаренко якось сказав:


- Одинадцять раз╕в Запор╕зька С╕ч змушена була через ворог╕в м╕няти сво╓ пристанище. В дванадцятий раз Григор╕й Орлик, син славного гетьмана Пилипа Орлика, хот╕в заснувати С╕ч на Рейн╕, м╕ж н╕мцями ╕ французами, бо на сво╖й земл╕ вже не сила... То може, хоч тут, на далек╕й Алясц╕, укра╖нство прихистить сво╖ голови та збуду╓ соб╕ державу.


Хто ж в╕н такий, отець Агап╕й Гончаренко? ╢дину прижитт╓ву бес╕ду з ним у 1910 роц╕ опише Текля Да% нис, а опубл╕ку╓ ╖╖ канадський альманах "Укра╖нсь% кий голос" аж у 1948%му.


"...В паркан╕ ф╕ртка, а на н╕й видн╕╓ться напис ве% ликими л╕терами червоною фарбою "Укра╖на", в мене серце так ╕ забилося: Укра╖на в Кал╕форн╕╖! - а хтось зауважив: "А на Укра╖н╕ - Московщина..." Входимо через ф╕ртку ╕ тут бачимо домик, а над самими двери% ма напис синьо%жовтими л╕терами "Свобода". В╕д зво% рушення мен╕ в очах стали сльози. Нас прив╕тав пес Брисько, а пот╕м вийшов з хати старець середнього росту з ц╕пком в руках, в козацьк╕й шапц╕ на голов╕. На його похилен╕ плеч╕ спадало ср╕блисте волосся, на% че пелюстки в╕дцвилого дерева. Його глибоко в голову запал╕ оч╕ виявляли велику доброту. З%п╕д сиво╖ боро% ди ╕ вус╕в добродушно всм╕халися в розмов╕ його змор% щен╕ уста. Тут мимовол╕ майнула думка: "Чому така неправда на св╕т╕? Чому найкращ╕ сини Укра╖ни роз% порошен╕ по св╕т╕, по закутках чужих земель, а на сво╖й р╕дн╕й - годуються зайди?"... Ми розмовляли на двор╕ п╕д деревом. Альб╕на ( дружина) поставила чай на столик, а Гончаренко наливав склянки й ставив пе% ред нами. Коли вже все було готове, в╕н сказав, що тре%


ба помолитися по%нашому, по%укра╖нськи. Ми гляну% ли один на одного, встали ╕ засп╕вали "Ще не вмерла Укра╖на". П╕днявся й старенький Гончаренко, зняв свою козацьку шапку з голови, на як╕й в╕тер розв╕яв сиве волосся. Коли в╕н стояв, спершись на ц╕пок, - по його обличч╕ покотилися велик╕ перли%сльози, як╕ в╕н обтирав полою сво╓╖ сукмани. "Земляки мо╖, - промо% вив Гончаренко, - я був з вами один момент в Ук% ра╖н╕"... П╕сля чаю пов╕в нас показати сво╓ господар% ство. Перед хатою росла велика сосна, яку в╕н тут сам посадив. Пот╕м прив╕в п╕д вишню ╕ сказав, що це наша укра╖нська вишня. "Таких тут нема: вишня ╕ сосна - це ем╕гранти". Пот╕м ми п╕д╕йшли до потоку: "Тут моя святиня, - пояснив в╕н, показуючи палицею на кам"яну печеру, над якою видн╕в образ Матер╕ Божо╖ ╕ Хрест, - тут я в╕нчаю молодих, хрещу д╕точок ╕ хвалю Всевишнього".


Ось таким був наш славний земляк, отець Агап╕й Гончаренко. У його дом╕ зупинялося багато ем╕грант╕в, лунала укра╖нська п╕сня. У снах в╕н марив Укра╖ною. Коли 1914 року почалася Перша св╕това в╕йна, отець т╕шив себе над╕╓ю: "Тепер вже не вмру, поки не буде м╕й народ в╕льний. Може, мо╓ т╕ло старе, однак дух молодий. В наш╕м кра╖ будемо хазяйнувати по%свойому, та й у церкв╕ будемо сп╕вати по%укра╖нсь% ки. Московський прапор скинемо, а на його м╕сце по% ставимо жовто%блакитний. Я ще не старий ╖хати на ко% рабл╕... Наш край, джерело козацтва, як фен╕кс воск% ресне, на добро людям, в╕чну правду й волю".


Вишне моя, ем╕грантко...


2006 р.


ÀÐÅØÒ ßÑÍÎÂÅËÜÌÎÆÍÎÃÎ


Драматична новела на три д╕╖


Д╕йов╕ особи:


Пилип Орлик, гетьман Укра╖ни


Андр╕й Войнаровський, неб╕ж ╤вана Мазепи Дмитро Горленко, прилуцький полковник Старий козак, якого вс╕ звуть "батько Корн╕й" Ягужинський, посланник московський


╤нш╕


Початок 1710%го року


Д╕я перша


Простора св╕тлиця, необжита, посп╕хом к╕лько- ма ст╕льцями заставлена, посередин╕ ст╕л, вкритий вишитою скатертиною. На ст╕н╕ - ╓дина ╕кона Бо- жо╖ Матер╕, рушником прикрашена. Збоку поодал╕к невеликий ст╕л для писарчука.


За столом Пилип Орлик, дзвоником джуру кличе. П. О р л и к. Проси наше товариство достойне... Входять Войнаровський, Горленко, батько Корн╕й,


обн╕маються, с╕дають за ст╕л. Писарчук займа╓ сво╓ окреме м╕сце.


П. О р л и к. У ц╕й св╕тлиц╕ з╕бралися т╕, чи╖ ╕мена най╕мов╕рн╕ше на гетьмана будуть гукати.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Кпишся, паночку. Мене не гу% катимуть, бо неосв╕чений. Замолоду змоги не мав, бо як впросилися злидн╕ на три дн╕, то чорт ╖х дов╕ку вижене. А от ви вс╕ втрьох, добр╕ панове Горленко, Войнаровсь% кий ╕ Орлик, слава Богу, Ки╓во%Могилянку зак╕нчили.


П. О р л и к. Вас, батьку Корн╕ю, за ваш╕ походи й заслуги, за мудр╕сть набуту якраз першим вартувало б гукати... Та я не про те, кого судить Бог, того й вибере


товариство. В сей важкий час, по смерт╕ св╕тло╖ пам"ят╕ гетьмана ╤вана Степановича Мазепи, ма╓мо дал╕ гетьманський уряд двигати. Ма╓мо наперед, до вибор╕в, виробити пакти, свою конституц╕ю, утверди% ти правила. Бо колишн╕ гетьмани, перебуваючи п╕д московськими самодержцями, осм╕лювалися присво% ювати соб╕ владу самодержавну, надвередили давн╕ права ╕ вольност╕ без всенародного утюження... Отут, батьку Корн╕ю, ╕ ваш голос вельми доречний.


Д. Г о р л е н к о. Ма╓те рац╕ю, в╕дклад не п╕де в лад. Все козацтво, а ще союзн╕ шведи й поляки, нин╕ в ве% лик╕й скрут╕. ╤ нар╕кати на союзник╕в гр╕х, бо шведсь% кий король позича╓, де лиш захопить, вже по шию в боргах у жид╕вських, грецьких, в╕рменських купц╕в та банк╕р╕в. Турецький уряд щодень да╓ пров╕анту на 500 таляр╕в, та цього браку╓.


А. В о й н а р о в с ь к и й. С╕човикам, до слова, теж непереливки.


Д. Г о р л е н к о. Рятуючись в╕д голоду, холоду ╕ хо% роби всяко╖, козацтво прода╓ свою зброю. В чотирьох тисяч запорожц╕в, що п╕д командою кошового, вже збро╖ зовс╕м нема╓, на харч обм╕няли...


А. В о й н а р о в с ь к и й. Викупити зброю конче. Хай знаходить грош╕ шведський король - в╕н забор% гував св╕тло╖ пам"ят╕ гетьманов╕ Мазеп╕ 60000 таляр╕в.


П. О р л и к \р╕зко\. Перепрошую, не пок╕йному геть% манов╕, а козацькому скарбов╕. Ми, зв╕сно, всю силу покладемо, аби вибабратися з сьогодн╕шнього лиха. А на Раду, разом з генеральною старшиною, з послами в╕йська Запор╕зького та Низового ма╓мо винести так╕ пакти, таку конституц╕ю, щоби не пере╕накшувати ╖╖ та не перелицьовувати через р╕к або два, нав╕ть через деся% тил╕ття. Пошити той документ повинн╕ добротно, аби пот╕м, як на жебрацьк╕й свитц╕, не класти латку за лат% кою. От тоб╕, батьку Корн╕ю, щоби в н╕й хот╕лося мати?


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Ет, що може хот╕ти старий ко% зак, шрамами розмальований та розцяцькований, с╕чений%рубаний... Зв╕сно, добре було б, аби город Трахтемир╕в, що здавна Низовому козацтву належав ╕ звався його шпиталем, знов повернули козацтву. Хай би лишався для старих зубож╕лих, покал╕чених ╕ зра% нених козак╕в.


Д. Г о р л е н к о. Добре мовить батько Корн╕й! Ко% зацьк╕ вдови, осирот╕л╕ козацьк╕ д╕ти, козацьк╕ ж╕нки, чолов╕ки яких у поход╕, в╕д сплати подат╕ та повин% ност╕ р╕зно╖ належить зв╕льнити. Хто зна, чи над ки% мось ╕з тих чолов╕к╕в горбик земл╕ десь в степу не ви% росте та ковила п╕д в╕тром не колихатиметься...


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Не подумайте, що я всенький в╕к т╕льки степами гасав та шаблюкою вимахував. Не раз довелося бачити, як убог╕ люди кричать ╕ скар% жаться, що ╖м ви╖зн╕ ярмарков╕, от╕ вискочки, як╕ вельми гоноровими панами здеб╕льшого стали, чинять вс╕ляк╕ здирства. А, бувало, убог╕й людин╕ нев╕льно на ярмарок заявитися та дещицю продати др╕бну для сво% го живот╕ння...


А. В о й н а р о в с ь к и й. Аренди, встановлен╕ для р╕чно╖ плати компан╕ям та сердюкам, для наших в╕йськових витрат ╓ тяготою посполитому люду.


П. О р л и к \кива╓ головою писарчуков╕, що посп╕ша╓ записувати мову кожного\. ╤ це до ладу мов% лене. А взагал╕, ми ж не сьогодн╕шн╕, у нас за спиною багато стол╕ть вишумову╓, десь в п╕дмур╕вку нашого права бачимо "Руську правду" Ярослава Мудрого, а ще Литовський статут. Хто нам боронить свого ж за% черпнути з криниць мудрост╕ попередник╕в наших славних? Я надзвичайно ц╕ную англ╕йський Б╕лль про права, але на сьогодн╕ то лише протокол про нам╕ри за глибиною розробки. Ма╓мо п╕дготувати конституц╕ю, що стане хребтом державного устрою. ╤, насамперед, в╕докремити державний скарб в╕д гетьманського.


Д. Г о р л е н к о \барабанячи пальцями по столу\.


Е%ге%ге%ге...


Б а т ь к о К о р н ╕ й \майже так, як коня спиня- ють\. Тпру%ру%ру...


А. В о й н а р о в с ь к и й \п╕сля чимало╖ паузи\. Впродовж десятил╕ть гетьман Мазепа н╕чого не д╕лив ╕ не др╕бнив. ╤ храми росли, ╕ м╕ста - л╕чбу ╖м не зразу дасте, ╕ люд наш заможн╕шав. Тож чи не скористатися правилом ще з час╕в Литовського статуту: нового не вводимо, старого не рушимо?


П. О р л и к. Не можемо дозволити соб╕ плентатися ген в ╓вропейському хвост╕, добре хоч крок чи п╕вкроку встигати ступити попереду... Ясновельможний гетьман, як виправдалося в ╕нших державах, до в╕йськового скарбу не повинен мати ан╕ жадн╕с╕нького стосунку, а задовольнятися лише оброками та приходами, як╕ кла% дуться на булаву та його гетьманську особу.


Д. Г о р л е н к о. Ой%ой%ой... В цю лиху пору вс╕ кош% ти, аж до гроша затертого, треба в одну руку збирати та з розумом користатися. А ще: чи не траплятиметься ╕нколи, як в приказц╕ - хоч рак, та на тар╕лц╕, хоч кул╕ш, та на виделц╕, хоч на вод╕, аби на сковород╕? Обирали, скаж╕мо, гетьмана начебто достойного, а зго% дом виявилося, що в ту гетьманську сковороду втрапи% ла людина з душею геть водянистою, ╕ справу з нею ма% ти однаково, що виделкою кул╕ш сьорбати?


П. О р л и к. На те в св╕т╕ всенькому нема ради...Ма╓ знати кобила, нащо голобл╕ била, тепер хай хоч хвос% том везе.


Д. Г о р л е н к о. Добре, як трапиться гетьман з роду Симового, т╕шитимуться вс╕, як з Яфетового, а як Хам╕в нащадок нам припливе? В такого зам╕сть м╕зк╕в лише хапальний ╕нстинкт: приб╕г, ухопив ╕ поб╕г. А ще ста% чить йому докумекати: сьогодн╕ в╕н гетьман, а завтра, най╕мов╕рн╕ше, свинопас, тому як приб╕жить в╕н, то ха% патиме насамперед все без розбору, ╕з заплющеними


очима; коли ж хоч тр╕шки хитнеться п╕д ним геть% манський ст╕лець, то притьма на корабель вантажити% ме найц╕нн╕ше козацького люду ╕ поб╕жить соб╕ десь на К╕пр чи в Гваделупу...


П. О р л и к. Дивний ви чолов╕к, полковнику... А як не розд╕лювати гетьманський скарб ╕ державний, то ще легше Хамовому нащадку: все ╕ так його...


Д. Г о р л е н к о. Не каж╕ть, красти в себе самого - яка потреба?


Б а т ь к о К о р н ╕ й. А я не ц╕лком тями добрав про скарб в╕йськовий.


П. О р л и к. Як колись в Запор╕зькому в╕йську завше був генеральний п╕дскарб╕й, так ╕ ниньки в╕н ма╓ бути по зв╕льненн╕ земл╕ нашо╖ в╕д московита. То бачиться людина значна ╕ заслужена, людина сов╕сна, яка мала б у сво╓му догляд╕ в╕йськовий скарб, зав╕дувала млинами й приходами та повертала ╖х на публ╕чну потребу з в╕до% ма гетьманського. ╤ не т╕льки до боку гетьманського обира╓ться генеральний п╕дскарб╕й, в кожному полку так само два п╕дскарб╕╖ повинн╕ бути. А над ними невси% пуще око генерально╖ старшини.


Д. Г о р л е н к о. А не вийде з тих п╕дскарб╕╖в та стар% шин доб╕рна шайка? Вся ма╓тн╕сть козацька ╕ люду посполитого, все народне - себто н╕чи╓; неабияка спо% куса в╕дгризти чим замашн╕ший шмат, бо сус╕да он посп╕хом так куса╓, аж давиться. А до слова, чого то пан Войнаровський в╕дмовчу╓ться? Його теж, ╕ не в ос% танню чергу, у гетьмани гукатимуть.


А. В о й н а р о в с ь к и й. Я сво╓ сказав... Коли ж го% лосно битиму себе в груди, то п╕дозра впаде: ага, в╕н шк╕рний ма╓ тут ╕нтерес. В╕домо ж, що св╕тло╖ пам"ят╕ гетьман, як небожев╕, вс╕ ма╓тност╕, нерозд╕лен╕ дос╕, саме мен╕ в╕дписав.


П. О р л и к \холодно\. Мають бути розд╕лен╕, пра% цю╓ ком╕с╕я. ╤, гадаю, найясн╕ший король, його мил╕сть шведський Карл Дванадцятий, справедли% в╕сть утвердить.


А. В о й н а р о в с ь к и й \задумливо\. А щодо мого гетьманства... Не можу я. Але справу нашу боронити буду, ╕ не в╕длинюватиму. Кого ж виберуть у гетьмани, тому три тисяч╕ дукат╕в в╕дразу даю.


П. О р л и к \вп╕вголоса\. Недорого ж тепер Укра╖на варту╓...


Д. Г о р л е н к о. Стривайте, стривайте... Раптом шведський король утвердить д╕йсн╕сть запов╕ту ╤вана Мазепи, а гетьманом Рада обере не Войнаровського, а ╕ншого достойника, то що тод╕?.. Войнаровський у к╕лька карет повантажить гетьманський скарб ╕ погу% ля╓ досита соб╕ на ╓вропейських балах, а нового геть% мана лишать босого й голого на льоду: нехай самотуж% ки ряту╓ в╕д голоду й холоду ╕ так змарноване за ос% танн╕ часи козацтво? Чи не так?


А. В о й н а р о в с ь к и й. Його мил╕сть шведський король ма╓ д╕яти за ╓вропейськими правилами.


Д. Г о р л е н к о \схоплю╓ться ╕ бере за петельки Войнаровського, трясе, як суху грушу\. Я вам покажу оте право, як сов╕ст╕ й розуму катма!


П. О р л и к \╕ соб╕ схоплю╓ться та вгамову╓ Горлен- ка\. Полковнику!...


Д. Г о р л е н к о. Я с╕мнадцять л╕т вже прилуцький полковник, але з такою червоточиною вперше зустр╕вся.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Посоромтеся, панове, бодай си% вини мо╓╖...


Вс╕ тузають один одного, розбороняючи най- шпарк╕ших. Пада╓ зав╕са.


Д╕я друга


У просторому передпоко╖ порожньо. Перша година п╕сля оп╕вноч╕. Раптом доноситься голосний стук╕т у ворота, валування собак. В передпоко╖ з"явля╓ться старий козак батько Корн╕й, п╕дходить до дверей.


Б а т ь к о К о р н ╕ й \гука╓ з порога, нап╕вв╕дчинив- ши двер╕\. ╤ кого там ц╕╓╖ пори носить?


Г о л о с з%за в о р ╕ т. Пусти переночевать, отец! Март в этом году января похуже, до костей мороз пробирает! Б а т ь к о К о р н ╕ й \хреститься\. Свят%свят, а де тут, за в╕с╕м верст в╕д Вроцлава, москалики раптом


взялися?


Входить Пилип Орлик, поз╕хаючи ╕ на ходу зав"язу- ючи пояс халата.


П. О р л и к. Треба б було впустити, хай переночу% ють. Жив╕ душ╕ як%не%як...


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Так%то воно так, але я сперш визирну, ск╕льки ╖х та що за птиця прибилася в глуху пору. \Зника╓ за дверима\.


П. О р л и к. Боже, як я втомився, н╕ вдень спокою, н╕ вноч╕... Щоби визволити землю свою ╕ утвердити конституц╕ю в╕льного люду, без кр╕пацтва ╕ кривди, п╕всв╕ту доводиться сколесити. Aле, як судить доля, буде створена сх╕дна коал╕ц╕я для нашо╖ помоч╕: Поль% ща, Швец╕я, Туреччина, Крим, буджацьк╕ татари, зв╕сно, запорожц╕ наш╕ славн╕, л╕вобережн╕ й донськ╕ козаки; з другого боку - п╕длегл╕ царев╕ магометани, татари астраханськ╕ та казанськ╕... Слава Богу, свояк не в╕дцурався, барон Орлик, що добр╕ стосунки ма╓ при багатьох дворах, в╕д щиро╖ душ╕ помага╓...


Верта╓ться батько Кoрн╕й.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Гетьмане, то особлив╕ птахи пе% рел╕тн╕. Семеро вояк╕в, при озбро╓нн╕ повному, аж н╕як не схож╕ на випадкових подорожн╕х.


П. О р л и к. Зда╓ться, з такими вже зустр╕чалися... Б а т ь к о К о р н ╕ й. Чи то не т╕ сам╕ шул╕ки, що наг% ло схопили Войнаровського в Гамбурз╕ та в Сиб╕р дов╕к запроторили, чи не т╕ сам╕, що швагерка вашого Гри%


гор╕я Герцика в Варшав╕ раптово схопили?


Входить дружина Пилипа Орлика - Анна.


А н н а. А що за шарварок у вас вчинився?


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Тут вовки, що овеч╕ кожухи на плеч╕ накинули, вельми настирно ночувати просяться... ╥х семеро, а я та ще тро╓ ваших слуг супроти: солонува% то буде, як каша завариться, та дасть Бог, витрима╓мо.


А н н а. Господи...


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Казав я тод╕, як пакти прийма% ли, щоби не уступав його ясновельможн╕сть мазепиних ма╓тностей Войнаровському, та хто мене слухав. Не% зручно, мовляв, сов╕сно за майно борикатися... А тепер он охорону нема╓ за що найняти.


П. О р л и к. Я не просив соб╕ г╕дност╕ гетьмана, я прийняв ╖╖ за волею козацько╖ громади та на розказ йо% го величност╕ Карла Х╤╤ ╕, не маючи публ╕чних фонд╕в для ведення справ, вклав у те вс╕ власн╕ грош╕. А чого вартують лишень дипломатичн╕ м╕с╕╖, то промовчу.


А н н а. Що правда, то не гр╕х. Зна╓те, батьку Кор% н╕ю, так сутужно ╕нколи доводилося, так тяжко... В Швец╕╖ у люту зиму гроша не було, аби дров купити, на льодинку замерзала д╕тлашня наша. То в╕н нат╕ль% ний хрест св╕й лихварям закладав, аби лиш к╕лька в"язанок дровець придбати.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Н╕хто не пов╕рить, що таке мож% ливе в с╕м"╖, де одного сина хрестив гетьман Укра╖ни, другого - шведський король, а д╕вчат похрестила коро% лева...


Знову чу╓ться гурк╕т ╕ стук╕т в ворота, ще настир- лив╕ший в╕д попереднього.


Г о л о с з%за в о р ╕ т. Есть у вас христианская ду% ша - или камень на том месте?


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Ти ба, душу та ще й християн% ство пройдоха цей спом"янув... А де ж те християнство ваше було, коли п╕сля полтавсько╖ поразки тисяч╕ на% ших людей розпинали, цвяшиськами прибивали, яко Христа, т╕ розп"яття ставили на плоти ╕ пливли вони Сеймом ╕ дал╕ аж до Дн╕пра, бо п╕д страхом смерт╕ боро% нили зн╕мати мученик╕в.


П. О р л и к. ╢вропа ╕ св╕т такого не знали. Той жах вихлюпувався на стор╕нки "Gazette de France" ("Фран% цузька газета"), "Lettres historigness" ("╤сторичн╕ лист% ки"), гаазько╖ "La Clef du Cabinet" ("Ключ каб╕нету").


"Вся Укра╖на купа╓ться в кров╕, Меншиков вдався сповна до московського варварства", "Без огляду на в╕к ╕ стать ус╕х жител╕в Батурина вир╕зано, як велять не% людськ╕ звича╖ москал╕в", "Ж╕нки ╕ д╕ти на в╕стрях ша% бель" - кричали газети.


Грюк╕т посилю╓ться.


Г о л о с з%за в о р ╕ т. Я хорошо за ночлег заплачу!


Б а т ь к о К о р н ╕ й. ╥дьте сво╓ю дорогою, бо г╕рше вам буде.


Г о л о с з%за в о р ╕ т. В конце концов, я посланник московский Ягужинский! Именем императора прика% зываю вам открыть! Мне нужен государственний прес% тупник Орлик!


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Вдома на печ╕ сво╖й будеш "при% казывать". А зараз забирайся, щоби не смерд╕ло. Вас се% меро, а в нас залоги тридцять душ козацтва. Утямив, шмаркачу?


За вор╕тьми який час чу╓ться жвава балачка, слова нерозб╕рлив╕, але той гом╕н як раптово почався, так ╕ стих. Натом╕сть чутно звуки копит коней, що в╕дда- ляються.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Все, гетьмане, я тоб╕ в╕дслужив, мушу йти в╕д тебе. Бо одному мен╕ з трьома слугами год╕ оборонити в╕д таких розб╕йник╕в. А, не дай Боже, заги% неш, то не т╕льки товариство, земля не прийме мене.


Д╕я третя


Така ж само скромна обстановка, як ╕ в перш╕й д╕╖, посп╕хом обставлена св╕тлиця з ╓диною ╕коною Божо╖ Матер╕ на ст╕н╕. За столом - Пилип Орлик ╕ Дмит- ро Горленко. Входить турецький урядовець ╕ дво╓ мурз╕в.


Т у р е ц ь к и й у р я д о в е ц ь. Великий ╕ непере% можний наш хан просив передати ясновельможному гетьманов╕ ╕ його во╖нству побажання кр╕пкого здо% ров"я та удач вс╕ляких.


П. О р л и к. Передайте великому ханов╕ й наш╕ здравиц╕ та пошанування.


Т у р е ц ь к и й у р я д о в е ц ь. Ми прибули за до% рученням хана прояснити, кого надал╕ буде триматися його ясновельможн╕сть гетьман: турк╕в ╕ татар чи шведського короля?


П. О р л и к. Наш╕ найглибш╕ та найщир╕ш╕ почуття до турецького султана ╕ кримського хана залишаються незм╕нними. ╤ просимо це передати вашим високим повелителям. Але ще 5 кв╕тня 1710 року ми прийняли


"Конституц╕ю прав ╕ свобод В╕йська Запорозького". Там значиться протекц╕я шведського короля, ╕ ╖╖ вс╕ на козацьк╕й земл╕ повинн╕ визнавати та дотримуватися. Т у р е ц ь к и й у р я д о в е ц ь \╕рон╕чно всм╕ха╓ть- ся\. Але ж ви зараз не на земл╕ козацьк╕й, ви на зем%


лях, належних кримському ханов╕.


Д. Г о р л е н к о. Ясновельможний пане гетьма% не...\але помахом руки гетьман його спиня╓\.


П. О р л и к. Н╕чого, колись ╕ на наших воротях сон% це засв╕та╓.


Т у р е ц ь к и й у р я д о в е ц ь. Пан гетьман не ма╓ бажання щось додати до сказаного?


П. О р л и к. Передайте незм╕нну нашу пошану ╕ зи% чення процв╕тання вс╕й турецьк╕й земл╕ ╕ кримськ╕й при т╕м числ╕.


Турецький урядовець ╕ обидва мурзи в╕дкланюються ╕ виходять.


Д. Г о р л е н к о. Гей%гей, пане гетьмане, даремно ви отак ...навпростець. Може, якось хитр╕ше належало б, з викрутасами, аби с╕но ц╕ле та коза сита...


П. О р л и к. Полковнику, вас у боягузтв╕ н╕хто не звинуватить... Тому ма╓те зрозум╕ти ╕ мене. Н╕коли не


в╕ритимуть т╕й курц╕, що кудкудаче п╕д бузком, а яй% ця несе в кропив╕. А насамперед - якщо приймали Конституц╕ю, то ма╓мо ╖╖ дотримуватися. ╤ приклад повинн╕ показувати ми, генеральна старшина: коли ж цього не станеться, то тр╕шки менш╕ в╕д нас загортати% муть в Конституц╕ю сало, а ще менш╕ - висякаються. Д. Г о р л е н к о. Щось недобр╕ в мене передчуття...


Хан - чолов╕к амб╕ц╕йний, щоби лиха якого не встругнув.


П. О р л и к. Тор╕к пожежа була, а смалене чути дос╕... Не п╕ду ж до ворожки переляк яйцем в╕дливати. А що% до кримського хана, то я направив текст прийнято╖ на% шо╖ Конституц╕╖, ╕ там, в розд╕л╕ третьому, ╓ так╕ рядки:


"Оск╕льки нам завжди потр╕бна сус╕дська приязнь Кримсько╖ держави, в╕д яко╖ не раз засягало допомоги Запорозьке в╕йсько для сво╓╖ оборони, тож, ск╕льки п╕д сей час буде можливо, ма╓ ясновельможний гетьман ╕з найясн╕шим ханом, його мил╕стю, кримським дбати че% рез посл╕в про в╕дновлення давнього з Кримською дер% жавою братерства, в╕йськово╖ колегац╕╖ та п╕дтверджен% ня пост╕йно╖ приязн╕, на яку оглядаючись, довколишн╕ держави не наважувалися б бажати уярмлення соб╕ Ук% ра╖ни ╕ ╖╖ будь у чому насильствувати".


У св╕тлицю буквально врива╓ться захеканий пи- сарчук.


П и с а р ч у к. Зла в╕стка мен╕ випадково д╕сталася: в╕д ╕мен╕ хана наказано арештувати його ясновель% можн╕сть та скарати на горло, а також взяти п╕д арешт всю його родину.


Д. Г о р л е н к о. Як? Допоки в нас залишатиметься бодай одна шабля, цьому не бути!


Входять п"ятеро кримських вояк╕в, старший з-пом╕ж них зверта╓ться до гетьмана.


В о я к. Ваша ясновельможносте, ╕менем його милост╕ хана ви арештован╕. На зб╕р вам да╓ться одна година.


П. О р л и к. Чи ╓ перел╕к того, що я можу взяти з со% бою, а що заборонено?


В о я к. Гадаю, вам н╕чого вже не знадобиться.


Д. Г о р л е н к о. Казав я вам, гетьмане, що прост╕ше виклопотати московську амн╕ст╕ю, ан╕ж сп╕льну мову знайти з татарами.


П. О р л и к. Вам або мен╕ - може, й так... От т╕льки Укра╖н╕ нема амн╕ст╕╖ н╕ з якого боку.


У передпоко╖ чути шум, галас ╕ сердит╕ чолов╕ч╕ го- лоси, серед яких вир╕зня╓ться густий бас батька Корн╕я, який врешт╕ з"явля╓ться на пороз╕ св╕тлиц╕.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Щоби тебе лунь ухопила, а ли% зень укоротило, яка тут лярва п╕дкордуплена всю ве% рем╕ю заколочу╓?


Ус╕ п"ятеро вояк╕в, що прийшли арештовувати гетьмана, рвучко повернулися до батька Корн╕я ╕ схо- пилися за шабл╕.


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Ша, пуцьв╕р╕нки недовилуп% лен╕, ось вам найсв╕ж╕ша бомага. \Розгорта╓ паперо- вий сув╕й\.


Д. Г о р л е н к о \по-школярському зазира╓ в текст\. За вашу ясновельможн╕сть заступився хан╕в син Калга%султан, який так подружився з вашим же си% ном, Григор╕╓м. А ще он бачу приязне слово сенатора польського Сап╓ги... Слава тоб╕, Господи, що так все ск╕нчилося!


Б а т ь к о К о р н ╕ й. Все, гетьмане, гаплик, я на% решт╕ ╕ду в╕д тебе, бо в ц╕й круговерт╕ мен╕ аж в голов╕ шумеля╓...


П. О р л и к \всм╕ха╓ться ╕ легенько об╕йма╓ старо- го козака\. Н╕куди не п╕деш ти, батьку... Бо долю обом Всевишн╕й таку написав. Ми ту долю ще висваримо не раз, та не подужа╓мо зректися...


Пада╓ зав╕са.


2012 р.


"Ó ÌÎÑÊÀË²Â


ÍÅ ÕÎ×Ó ÏÎÌÈÐÀÒÈ..."


В╕н помирав при повн╕й пам"ят╕. Б╕ль поволеньки, хвилями, що затухають, полишав його огрядне т╕ло, ╕ воно ставало зовс╕м невагомим та необтяжливим. Зате думки набували ч╕ткост╕ ╕ прозорост╕ - наче джерело на околиц╕ р╕дно╖ Пашен╕вки, де б"╓ невтомна вода, струменить ╕ перелива╓ться, але кр╕зь не╖ видно на дн╕ кожен кам╕нчик ╕ нав╕ть п╕щинку. "Кажуть про холод могили та смерть ╕з щербатою косою, - промайнула думка. - Неправда, навпаки, тепло ╕ св╕тло... А ще як за спиною чату╓, угадуючи кожен м╕й порух, такий ве% ликодушний ╕ милосердний отець ╤саченко - його й отцем н╕яково називати, бо в сини годиться"...


- Отче, причаст╕ть ╕ спов╕дайте, - прошепот╕в пе% ресохлими вустами Остроградський.


- Михайле Васильовичу, - з нотками докору, роз% тягуючи слова, озвався священик, - спов╕дь ╕ причас% тя християнинов╕ н╕коли не завадять, але ви не про те дума╓те, вам лише ш╕стдесят перший, ще жити ╕ жи% ти... Вас чекають студенти ╕ весь науковий Петербург. Та й х╕ба т╕льки вони?


Остроградський лиш мовчки крутнув головою, ╕ легка посм╕шка на мить промайнула ╕ згасла на бл╕до% му обличч╕.


- Я ж казав, де помиратиму, - знову прошепот╕в знесилений голос.


"Мабуть, таки в╕дчува╓, - легенький холод узявся спиною ╤саченка, - справд╕ казав". В╕н пригадав, як Остроградський ╕з гуртом друз╕в при╖жджав до м╕стеч% ка Говтва, як замилувався його околицею. ╤ н╕ з сього н╕ з того додав:


- Я помру у себе, а в москал╕в не хочу помирати, так поховайте мене там, - кивнув головою Михайло


Васильович у б╕к Говтви, - щоб мен╕ було видно ╕ Па% шенку, ╕ Довге, ╕ Глибоке.


"Р╕дко душа в таких випадках помиля╓ться", - ╕з сумом подумав священик ╕ приступив до причастя та спов╕д╕.


У недавно могутньому т╕л╕ академ╕ка сила вичахла, як вичаха╓ вогонь у покинутому багатт╕ - дмухне в╕тер, оживуть ╕ зажевр╕ють жарини, а стишиться той в╕тер, то жарини враз вкриються с╕рим попелом; Ост% роградський говорив нап╕впошепки, ╕з задишкою, де% як╕ слова спов╕д╕ священик швидше вгадував за пору% хом вуст. ╤саченко дивувався, ╕нколи нав╕ть стриму% вав себе, аби не розсм╕ятися, у якому житт╓вому др╕б"язку Остроградський вважав св╕й гр╕х.


- Я не мав права на грош╕ Огюста Кош╕, йому само% му ╖х бракувало...


- Поб╕йтеся Бога, Михайле Васильовичу, цей ви% датний французький вчений пом╕г вам в╕д добро╖ душ╕, де ж тут ваша вина?..


╤саченко знав, що непоко╖ть Остроградського. П╕сля Харк╕вського ун╕верситету той по╖хав до Парижа, вчив% ся сумл╕нно, та в╕д безгрош╕в"я втрапив у боргову тюр% му Кл╕ш╕. Отут, можливо, лукавив академ╕к, коли гоно% рово опов╕дав друзям, що свою знамениту працю "Ме% муари про поширення хвиль у цил╕ндричному басейн╕" в╕н написав, спостер╕гаючи кр╕зь ╜рати за хвилями, ╕ над╕слав рукопис Огюсту Кош╕. Принаймн╕ французь% кий учений дуже високо оц╕нив роботу укра╖нця у реко% мендац╕╖ Паризьк╕й академ╕╖, академ╕я под╕ляла ту оц╕нку, надрукувавши рукопис в академ╕чному виданн╕


"Memoires des savants etrangers a I"Academie". А Огюст Кош╕ справд╕ викупив талановитого науковця.


- До студент╕в я ставився таки жорстоко, когось нав╕ть назвав м╕днолобим, - шерхот╕ли вуста.


- Проща╓ться вам цей гр╕х, бо ви хот╕ли добра ╖м, виховали, зрештою, ц╕лу наукову школу, - говорив священик.


╤ говорив це щиро. В╕д друз╕в Михайла Васильовича в╕н знав, що в наукових колах утвердилися "р╕вняння Остроградського", "метод Остроградського", "форму% ла Остроградського - Гаусса", "принцип Остроградсь% кого - Гам╕льтона". ╤саченко не м╕г т╕льки знати, що 2001%й р╕к ЮНЕСКО оголосить роком Михайла Остро% градського. Зате про "м╕днолобих" чував, чував...


На показовий екзамен з ╕нтегрального обчислення прийшов його колишн╕й учень, ╕мператор Олександр ╤, а також в╕йськовий м╕н╕стр, м╕н╕стр народно╖ осв╕ти, кер╕вники ╕нших навчальних заклад╕в. Та от б╕да, до дошки викликали, як на зло, кадета, що зовс╕м не був готовий до екзамену. Проте юнак не розгубився, почав жваво писати на дошц╕ математичн╕ формули, як╕ насправд╕ були ц╕лковитою дурницею, та так само ко% ментувати ╖х, безтолково ╕ невпопад. ╤мператор, який завдяки Остроградському довол╕ непогано знав мате% матику, тим часом забалакався з╕ сво╖м ад"ютантом Ростовцевим. Михайло Васильович т╕льки стиснув зу% би, бо почувався, як ╕ вс╕ в аудитор╕╖, мов на порохов╕й бочц╕. Тим часом кадет добалакав сво╖ н╕сен╕тниц╕ до к╕нця ╕ витер дошку. ╤мператор, що якраз завершив розмову, повагом прор╕к:


- Якщо професор Остроградський не зробив заува% ження, то кадет заслугову╓ найвищо╖ оц╕нки.


Уже згодом, зустр╕вши кадета%щасливця, Михайло Васильович не стримався:


- Ви будете особливим оф╕цером. В бою вас н╕коли не поранять у лоб, бо в╕н у вас м╕дний.


Беззаперечний авторитет професора Остроградсько% го ╜рунтувався в очах ╕мператора не лише на особисто% му учн╕вському досв╕д╕. Викладач Колег╕╖ Генр╕ IV в Париж╕, професор Петербурзького ун╕верситету ╕ Мор% ського кадетського корпусу, Михайло Васильович Остроградський був членом Римсько╖, Петербурзько╖, Паризько╖ ╕ Туринсько╖ академ╕й наук. А ще повагу Остроградський здобував звичайною людською добро%


зичлив╕стю, веселим характером. Тарас Шевченко, п╕сля повернення ╕з заслання, запише в сво╓му "Що% деннику": "Великий математик прийняв мене з роз% простертими об╕ймами, як земляка ╕ як свого с╕м"яни% на, який надовго кудись в╕д"╖жджав. Спасиб╕ йому". Одруженого з н╕мкенею, Остроградського в Академ╕╖ наук вважала сво╖м ╕ чисельна тод╕ "н╕мецька парт╕я", ╕ рос╕йський гурт. Проте це не завадило академ╕ков╕ Никитенку в кв╕тн╕ 1855 року залишити в сво╓му но% татнику такий запис: "Остроградский прикидывался ужасным русофилом, но в сущности это хитрый хо% хол, который втихомолку подсмеивается и над немца% ми, и над русскими".


...Останн╕ слова священик швидше прочитав за по% рухом вуст, н╕ж почув:


- А найб╕льший м╕й гр╕х - то ате╖зм у молод╕ л╕та...


- Проща╓ться вам, бо ви прийшли до Бога, знайш% ли силу подолати гординю людську.


Долати гординю справд╕ було непросто - в т╕ роки ате╖зм, як пошесть, охопив значну частину петер% бурзьких науковц╕в. Смерть матер╕ потрясла Михайла Васильовича, в╕н став глибоко в╕руючою людиною, п╕дсм╕ювання ж ╕ глузування з його в╕ри не вважав нав╕ть вартими уваги.


В╕дчуваючи, як життя покида╓ його, Остроградсь% кий ще встиг покласти на себе хресне знамення - ╕ ру% ка впала безсило. Священик пов╕льно пров╕в долонею по обличч╕, закриваючи оч╕ пок╕йников╕...


2006 р.


Ç ÏÐÀÊÎÐÅÍ²Â ÇÀÏÎÐ²ÇÜÊÎ¯ Ñ²×²


Сн╕ги мели без втоми другу добу, жмути др╕бних, як п╕сок, сн╕жин зав╕рюха шпурляла просто в обличчя, аж той крижаний п╕сок, що безжал╕сно с╕к лиця, вида% вався насправд╕ гарячим, мов присок. Другу добу Геор% г╕й з Любою брели кр╕зь замет╕ль у б╕к кордону з Ф╕нлян% д╕╓ю, лютий мороз ╕ злий в╕тер назустр╕ч мордували т╕ло, але т╕шили душу - все ж тако╖ погоди менша в╕ро% г╕дн╕сть натрапити на патруль радянських прикордон% ник╕в. Лише вноч╕ к╕лька раз╕в призупинялися ╕, обнявшись, в╕дпочивали стоячи; якби спробували прис╕сти, могли б заснути, ╕ сон той став би вже в╕чним.


- Я б╕льше не можу, Джо, - спинилася врешт╕ Люба, спершись на лижн╕ палиц╕, радше нав╕ть не сперлася, а пов╕силася ватяним знеможеним т╕лом.


- Мусимо, Ро, через "не можу", - твердо в╕дказав чолов╕к, хоч ╕ соб╕ спинився. В ╖хньому веселому моло% д╕жному гурт╕ за Георг╕╓м утвердилося ╕м"я "Джо", а йому ж подобалося називати дружину Ро. - Так вже судилося: ╕з пекла людського йти кр╕зь пекло природи. Вони просувалися ще к╕лька годин, сторожко вгля% даючись у б╕л╕ нап╕всут╕нки, розкреслен╕ навск╕сними сн╕говими л╕н╕ями, пропот╕лий одяг зверху вкривався льодяною к╕ркою ╕ ставав дерев"яним, аж доки Георг╕й


не пом╕тив, що на цьому узг╕р"╖ вони вже були.


- Ми ж по колу йдемо! - ╕ соб╕, пом╕тивши знайому м╕сцину, стривожено вигукнула Люба.


Р╕шення, яке давно вже ворушилося в думц╕, в╕н дал╕ в╕дкладати не м╕г - сили ф╕зичн╕ вичерпувалися, а ризик втрапити на прикордонник╕в подвоювався.


- Не судилося, Ро, - здався врешт╕ чолов╕к, та в голос╕ не в╕дчувалося тону поразки. - Але ми повто% римо це, т╕льки в л╕пшому вар╕ант╕.


Георг╕й ╕ Люба, на щастя, вернулися непом╕ченими з ризиковано╖ подорож╕, де шанси були однаковими:


потрапити на мушку прикордонника, сп╕знати не ф╕нськ╕, а, найв╕рог╕дн╕ше, уже сиб╕рськ╕ сн╕ги, чи вирватися на Зах╕д ╕з густо огорнуто╖ стал╕нським мороком кра╖ни.


Георг╕й Гамов з весело╖ студентсько╖ четв╕рки муш% кетер╕в, що утворили за ╖х словечком "джаз%банд", першим зважився на такий в╕дчайдушний вчинок. Ц╕й четв╕рц╕ в ун╕верситетському середовищ╕ щиро заздрили ╕ так само щиро засуджували ╖╖. Молод╕ нахаби за дев╕з обрали для "джаз%банда" не що%небудь:


"Не бути знаменитим так негарно". Видають журнал


"Отбросы физики", зат╕вають паради дотепност╕... Та й ╕мена соб╕ обрали н╕вроку - одесит Георг╕й Гамов - Джонн╕, Лев Ландау з Баку - Дау, Дмитро ╤ваненко з Полтави - Димус. П╕д подив ╕ обурення професури Лен╕нградського ун╕верситету ця тр╕йка ╕ ╖х друз╕ см╕ють зн╕мати галас, що нин╕шн╓ покол╕ння ф╕зик╕в у ф╕зиц╕ ан╕чог╕с╕нько не тямить ╕ саме час створити ╤нститут теоретично╖ ф╕зики, зрозум╕ло, винятково п╕д ╖х кер╕вництвом. То багато рок╕в ще спливе, коли под╕бний ╕нститут справд╕ назвуть ╕м"ям одного з цих задерикуватих спуде╖в - ╕м"ям Дау, Лева Ландау. Та доля розсудить по%╕ншому ╕ розкида╓ ╖х по св╕тах.


Однак скандальна джаз%банда швидко вбивалася в наукове п╕р"я. Георг╕й Гамов уже в двадцять чотири роки досл╕дить один з чотирьох вид╕в рад╕оактивност╕, створить теор╕ю альфа%розпаду, його статт╕ публ╕ку% ються в найпрестижн╕ших ╓вропейських журналах ╕ стають сенсац╕╓ю, що шоку╓. Академ╕к Володимир Вернадський рекоменду╓ двадцятивосьмир╕чного Георг╕я в члени%кореспонденти академ╕╖ наук, ╕ його обирають практично одноголосно. Молодий науковець ╖де в перше закордонне в╕дрядження. Знайомство з Н╕льсом Бором, зустр╕ч в Гетт╕нген╕ з ╕ншими славет% ними вченими, стаття видатного теоретика ф╕зики Лауе в центральному н╕мецькому науковому жур% нал╕... Це був справд╕ тр╕умф.


Дякуючи протекц╕╖ Бора, Георг╕й знайомиться з Ер% нестом Резерфордом, блискуче виступа╓ в Лондонсько% му корол╕вському товариств╕ з проблем атомного ядра, отриму╓ стипенд╕ю Рокфеллера в Кембриджському ун╕верситет╕, зрештою отриму╓ чергове запрошення Н╕льса Бора в Копенгаген. А Гуль╓мо Маркон╕ оф╕ц╕йно запрошу╓ Гамова взяти участь в першому м╕жнародно% му конгрес╕ з атомного ядра у Рим╕, в жовтн╕ 1931 року. Георг╕й задоволено потира╓ руки ╕ залюбки пора╓ть% ся, вивалявшись у мастило, б╕ля сво╓╖ улюблено╖


╕грашки - мотоцикла, що став входити в моду:


- Я проведу л╕то в по╖здц╕ навколо ╢вропи на мото% цикл╕ ╕ завершу по╖здку в Рим╕ до початку конгресу.


Але для цього треба ще продовжити в╕зу в сво╓му паспорт╕. У радянському посольств╕, де ран╕ше особли% вих проблем не було, Георг╕й раптом зустр╕вся з холод% ною обережн╕стю.


- Вам треба спочатку в╕дзв╕туватись у Москв╕, - погляд посла все ковзав у боки, ╕ н╕як не вдавалося з ним зустр╕тися.


У Москв╕ в Георг╕я вже починаються проблеми п╕д час таких неминучих тод╕ сп╕вбес╕д.


- Ваш╕ публ╕чн╕ виступи ╕ твердження не завжди в╕дпов╕дають положенням д╕алектичного матер╕ал╕з% му... Зокрема, принцип невизначеност╕ Гейзенберга.


Георг╕й зрозум╕в, що т╕льки надлюдська енерг╕я зможе допомогти йому вирватися з Рос╕╖. Ще спробу% вав нелегально перейти кордон, але вже не ф╕нський... Вирвавшись з дружиною в Крим, мовляв, на в╕дпочи% нок, Георг╕й та╓мно лашту╓ човен, запаса╓ться про% дуктами ╕ темно╖ ноч╕, з одним лише компасом, в╕дплива╓ в напрямку Туреччини.


Георг╕й з Любою вже й легенду придумали, що ка% затимуть, як допливуть турецького берега: в╕н пред% ставиться данцем, показавши сво╖ стар╕ данськ╕ права мотоцикл╕ста. А там вже весел╕ше, потрапивши в по% сольство, Георг╕й зможе зв"язатися з Н╕льсом Бором.


Буря, що почалася негадано, стала на перешкод╕ пла% нов╕ мандр╕вник╕в, хвил╕ наростали, ╕ як не старався Ге% орг╕й веслувати з Любою, до кривавих мозол╕в, подо% рож зак╕нчилася п╕д прибережною кримською скалою.


- Чи ви без розуму - в такий час у море? ╤ чого вас понесло? - сварили випадков╕ рибалки, що допомага% ли у бурю подружжю вибратися на берег.


- Вгадайте, чого хлопець з д╕вчиною в море хо% дить, - в╕дсварився Георг╕й, ╕ цей жарт в╕двернув ува% гу в╕д подальших розпитувань люду, що в т╕ часи серйозно хвор╕в на шпигуноман╕ю.


Вирвати в╕зу Георг╕ю з дружиною допомагають вчен╕ Заходу. Поль Ланжевен, радянський симпатик, просить Бухар╕на, той "закида╓ слово" перед Молото% вим. ╤ ось уже по╖зд вистуку╓ весело за межею, яку не% забаром назвуть "зал╕зною зав╕сою".


В╕тер свободи, ╕ свободи науково╖ д╕яльност╕ в т╕м числ╕, без лякливого озирання, чи в╕дпов╕да╓ Гейзен% берг д╕амату, носить Георг╕я ╢вропою ╕ Америкою. В╕н працю╓ в Кембридж╕ у Резерфорда, пот╕м у Копенга% ген╕ в Бора, згодом у США чита╓ лекц╕╖ в М╕чигансько% му ун╕верситет╕, ста╓ професором ун╕верситету Джор% джа Вашин╜тона.


А як же повелося ╕ншим з четв╕рки мушкетер╕в


"джаз%банда"? Димус, себто Дмитро ╤ваненко, так само стр╕мко ста╓ знаним в найширших наукових колах. На два тижн╕ ран╕ше Вернера Гейзенберга в╕н публ╕ку╓ ро% боту про протонно%нейтронну модель атомного ядра, об╜рунтову╓ теор╕ю ядерних сил, розробля╓ теор╕ю синхронного випром╕нювання. За подальш╕ розробки об╜рунтованого Дмитром ╤ваненком ╓вропейськ╕ вчен╕ отримують нобел╕вськ╕ нагороди. Та й самого його вже в╕дверто запитують:


- А коли ж вам присудять Нобел╕вську прем╕ю?


- Терпляче стою у черз╕, - в╕джартовувався вчений. Насправд╕ Дмитро ╤ваненко стояв у черз╕ в енка% вед╕вськ╕ кат╕вн╕. 1935 року вченого заарештовують без


видимо╖ причини, хоча вс╕ знали, що вина його лише од% на - ще до б╕льшовицького перевороту батько ╤ваненка видавав у Полтав╕ аж н╕як не б╕льшовицьку газету.


- По пояс у вод╕, з киркою по ш╕стнадцять годин - так працю╓ на каторз╕ вчений з╕ св╕товим ╕м"ям, - ли% ше десь поза прим╕щенням, на всяк випадок озираю% чись, переш╕птувалися колишн╕ колеги.


Та все ж ╖х клопотання тр╕шки облегшило долю ╤ва% ненка. Його в╕дправляють в пол╕тичне заслання у Томськ. Десять рок╕в, як╕ могли б стати найпл╕дн╕ши% ми, забира╓ у Димуса каторга ╕ Друга св╕това в╕йна. По в╕йн╕ ╤ваненко продовжу╓ розробляти фундаментальн╕ ф╕зичн╕ проблеми, одночасно очолюючи кафедру в Т╕м╕ряз╕вськ╕й академ╕╖. ╤ тут в╕н знаходить застосу% вання неперес╕чному науковому баченню. Метод "м╕% чених атом╕в", розроблений ним, ╕ по сьогодн╕ широко застосову╓ться у досл╕дницькому вжитку.


Зламати дух вченого рос╕йським опричникам не вда% валося нав╕ть в часи найб╕льшого мракоб╕сся. Коли ви% см╕ювали теор╕ю ймов╕рност╕ ╕ топталися брудними но% гами по ╕мен╕ Ейнштейна, Дмитро ╤ваненко публ╕чно заявив:


- Якщо Ейнштейн - ╕деал╕ст, то пиш╕ть ╕ мене по% ряд з ним.


...До Ландау якось звернулись колеги почути думку про шефа Петра Капицю:


- Як дума╓ш, шеф людина чи скотина?


- Кентавр, - не задумуючись, в╕дказав Дау. - Мо% же так вбрикнути, що ого%го!


В╕дтод╕ за Петром Капицею, якого ╕ шанували, ╕ бо% ялися за вимоглив╕сть, надовго прикле╖лося пр╕звись% ко "Кентавр".


Мало того, що Дау "охрестив" шефа, ще й з╕грав злий жарт з колегами до дня його народження.


- Що б такого подарувати Петру Леон╕довичу, аби не було банальним ╕ звичним?


Ландау тихенько щось прошепот╕в на вухо сп╕в% роб╕тниц╕, а та поважно кивнула головою в знак згоди:


- Дау такий авторитет...


Коли на зборах Петру Капиц╕ урочисто вручили бронзового кентавра на мармуров╕й п╕дставц╕, облич% чя ╕менинника враз стало бурячковим, тод╕ пробур% мот╕в к╕лька сл╕в, що нагадували в╕дом╕ вислови, а врешт╕ виб╕г з прим╕щення, голосно хряснувши дверима.


Хтозна, може, й за гострий язичок, а швидше ╕з заздрощ╕в до такого талановитого ╕ везучого вченого, т╕льки Ландау не знаходиться б╕льше м╕сця в Лен╕нград╕, його направляють в тод╕шню столицю Ук% ра╖ни - Харк╕в. То були прекрасн╕ роки для Дау. В╕н ста╓ кер╕вником теоретичного в╕дд╕лу Укра╖нського ф╕зико%техн╕чного ╕нституту, одночасно зав╕ду╓ ка% федрами теоретично╖ ф╕зики в Харк╕вському ╕нженер% но%механ╕чному ╕нститут╕ ╕ в Харк╕вському ун╕верси% тет╕. 1934 року академ╕я наук присуджу╓ йому вчений ступ╕нь доктора ф╕зико%математичних наук без захис% ту дисертац╕╖, а в наступному роц╕ - звання професо% ра. Саме в Харков╕ Дау публ╕ку╓ роботи, як╕ складуть йому св╕тову славу - про походження енерг╕╖ з╕рок, надпров╕дн╕сть, розс╕ювання св╕тла, рух поток╕в електрично заряджених частинок...


Слава не зм╕ню╓ характеру мушкетера з колишнього


"джаз%банда": у розпал психозу шпигуноман╕╖ ╕ введен% ня перепусток в науковий заклад, Ландау ч╕пля╓ пере% пустку на спин╕ чи нав╕ть нижче не╖, а його колега Тра% пезникова перепустку в╕ша╓ на собачий ошийник.


...Заломивши руки, енкаведисти вв╕пхнули Дау в


"чорний ворон" ╕ зникли в нев╕домому напрям╕ - що ╖м до великого таланту, до дол╕ людини, яка розум╕╓ свою значим╕сть ╕ дозволя╓ соб╕ - нечувано! - ╕ро% н╕чне св╕тосприймання. Н╕ р╕дним, н╕ колегам, де пе% ребува╓ Ландау, вияснити не вда╓ться. Вирахувала лише мама, притому у досить неспод╕ваний спос╕б. За


радянськими законами, арештованому дозволялося посилати 50 рубл╕в, то ж мама в ус╕ тюрми роз╕слала по такому переказу. Поступово грош╕ почали поверта% тися адресату, не повернулися т╕льки з Бутирсько╖ ╕ Харк╕всько╖ тюрми. В справ╕ "злочинця", майбутньо% го Нобел╕вського лауреата, рос╕йськ╕ катюги виводили на 153 стор╕нц╕: "Ландау признался в том, что будучи озлобленным арестом своего отца - Давида Львовича Ландау - инженера, осужденного в 1930 году за вре% дительство в нефтяной промышленности на десять лет заключения в лагерях (впоследствии был освобож% ден), в отместку за отца примкнул к антисоветской группе, существовавшей в Харьковском физико%тех% ническом институте".


Нема╓ сумн╕ву, що за антистал╕нську лист╕вку Лан% дау чекала б погибель, якби за нього не заступився Ка% пиця у листах до Стал╕на, Молотова ╕ Бер╕╖.


...З такою ж посм╕шкою, з якою зустр╕чав житт╓в╕ бур╕, Георг╕й Гамов м╕г для "приколу" збити з пантели% ку найсерйозн╕шу аудитор╕ю. Публ╕куючи кап╕тальну працю з ф╕зики, раптом заманулося йому п╕джартувати над колегами: Георг╕й посила╓ться на не╕снуючу публ╕кац╕ю Ландау в журнал╕ "Червоний гудок". Коле% ги%ф╕зики тероризують б╕бл╕отекар╕в безусп╕шними проханнями знайти цей журнал, б╕бл╕отекар╕ соб╕ зби% лися з н╕г, шукаючи видання з такою дивною назвою, аж поки вс╕ разом не здогадалися, що ╖х "розвели".


Про вдачу Георг╕я залишилися найр╕зноман╕тн╕ш╕ вислови найславетн╕ших сучасник╕в.


"В╕н любив життя, любив азарт теоретичного пошу% ку, був невичерпним на вигадку в науц╕, в жартах ╕ приколах".


"Патр╕арх сучасно╖ астроф╕зично╖ теор╕╖". Який з цих вислов╕в найближчий до правди? Обидва.


Принаймн╕ трич╕ йому б мала бути заслужено при% суджена Нобел╕вська прем╕я.


Ще в 1928 роц╕ Гамов публ╕ку╓ статтю про тунелю% вання альфа%частинки, явище, що лежить в основ╕ термоядерних реакц╕й та ╕нших процес╕в. Пройде ба% гато рок╕в, ╕ коли Гамов в╕дв╕да╓ Кавендишську лабо% ратор╕ю, науковець Кокрофт розпита╓ його про мож% ливост╕ зворотного процесу, чи можуть альфа%частин% ки проникати в ядро. Георг╕й на прохання п╕драхував, що буде, коли направити на ядро велике число альфа% частинок, тобто заклав основи теор╕╖ прискорювач╕в. В 1932%му роц╕ такий прискорювач збудували Кокроф ╕ Уолтом - вони в╕дзначен╕ Нобел╕вською прем╕╓ю 1951 року, на розрахунки ж Георг╕я в нобел╕вських до% кументах посилання чомусь було в╕дсутн╓.


Шелестять стор╕нками п╕дручник╕в з ф╕зики й шко% ляр╕, де опов╕да╓ться про Всесв╕т ╕ Великий Вибух. Тео% р╕я про це Георг╕я Гамова дозволила розпод╕лити за ча% сом ╕ температурою стад╕╖ утворення Всесв╕ту. П╕сля вибуху ма╓ виникнути електромагн╕тне випром╕ню% вання, яке тепер називають рел╕ктовим, до нашого ча% су воно ма╓ в╕дпов╕дати 3-4 градусам Кельв╕на, тобто довжина хвиль буде в к╕лька сантиметр╕в.


З фантастично╖ теор╕╖ дехто й п╕дсм╕ювався, аж до% ки в 1965 роц╕ А. Пенз╕ас ╕ Р. В╕льсон не встановлять це електромагн╕тне випром╕нювання в 3 градуси Кельв╕на. Шукали вони несправност╕ апаратури, при% чини сторонн╕х шум╕в - ╕ все марно, аж доки теорети% ки ф╕зики не порадили ╖м почитати Гамова.


Публ╕куючи дан╕ про сенсац╕йний експеримент, зв╕сно, вони забули послатися на працю Георг╕я. А в╕н в╕дреагував на поважн╕й конференц╕╖ в сво╓му стил╕:


- Якщо я загубив монетку, а хтось ╕нший знайшов, я не доведу, що вона моя. Але ж я загубив монетку в тому м╕сц╕, де ╖╖ знайшли.


А. Пенз╕ас ╕ Р. В╕льсон отримали Нобел╕вську прем╕ю в 1978 роц╕. Георг╕й на той час був уже в кращому св╕т╕. Втрет╓ м╕г би Гамов стати нобел╕антом в не% спод╕ван╕й для себе галуз╕ - генетиц╕. Ось як в╕н пише


про це сам: "В 1954 роц╕ я зробив досить екстравагант% не в╕дхилення в б╕олог╕ю. То був р╕к, коли американсь% кий б╕олог Джеймс Уотсон ╕ британський кристало% граф Френс╕с Кр╕к усп╕шно сконструювали правильну модель ДНК... Прочитавши в Nature в травн╕ 1953 ро% ку статтю Уотсона ╕ Кр╕ка, яка пояснювала, як спадко% ва ╕нформац╕я збер╕га╓ться в молекулах ДНК в форм╕ посл╕довност╕ чотирьох груп, в╕домих як "основи"... я зац╕кавився: а як же ця ╕нформац╕я проводиться в по% сл╕довн╕сть двадцяти ам╕нокислот, як╕ утворюють мо% лекули проте╖ну. Проста ╕дея, яка прийшла в голову, полягала в тому, що можна отримати 20 ╕з "4" п╕дра% хунком числа вс╕х можливих триплет╕в, що утворю% ються з чотирьох р╕зних сутностей".


╤ Георг╕й Гамов розгаду╓, як довжелезн╕ молекули ДНК сп╕вв╕дносяться одна з одною, як збер╕га╓ться спадкова ╕нформац╕я, як переда╓ться нащадкам. Вче% ний придуму╓ "первинний алфав╕т ДНК". Стаття про це об╕йшла не т╕льки зах╕дн╕ науков╕ джерела, а дивом небаченим нав╕ть передрукувалася в СРСР.


Трибуквений код ДНК було експериментально п╕дтверджено на початку 60%х, ╕ в 1968 роц╕ б╕ох╕м╕ки США М. Н╕фенберг, Р. Холл╕ та Х. Коран удосто╖лись прем╕╖ Альфреда Нобеля. Втрет╓ Шведська корол╕всь% ка академ╕я "не пом╕тила" Гамова.


...В╕дшум╕ли роки, ╕ дуже добре, що одесити пам"ятають ╕ шанують свого земляка. Георг╕й Гамов також не цурався сво╖х пракорен╕в. Аби не звинувачу% вали в суб"╓ктив╕зм╕, доречн╕ше буде послатися на ╕нш╕, неукра╖нськ╕ джерела. Ц╕кава стаття ╓ в журнал╕


"Вестник. On Line" (No 6) "Три его открытия были достойны Нобелевской премии". Ось що пишуть авто% ри Мирон Амусья ╕ Марк Перельман (╤зра╖ль): "Геор% гий Гамов родился в Одессе. Отец его преподавал русский язык и литературу в гимназии, среди его уче% ников был Троцкий, помянувший об этом в автобио% графии. По происхождении Гамовы были запорожски%


ми казаками, так что Г. А., неисправимый шутник, включил в автобиографию репродукцию с известной картины Репина". В ╜рунтовному матер╕ал╕ доктор╕в ф╕зико%математичних наук В. Френкеля ╕ А. Черн╕на


"Возвращается Г. А. Гамов" ("Природа" 1989, No 9) зустр╕ча╓мо також чимало ц╕кавих деталей. Д╕д по батьков╕ Георг╕я був командувачем Кишин╕вського ок% ругу, мамин батько - митрополит ╕ настоятель Одесь% кого кафедрального собору. В тому числ╕ ╓ тут рядки:


"Семейные предания восходят по временам Запорожс% кой Сечи - недаром репродукция с известной карти% ны Репина включена Гамовым в автобиографическую книгу".


А ще участь Георг╕я поряд з угорцем Тейлором ╕ по% ляком Ухамом в розробц╕ воднево╖ бомби (до атомно╖ не допустили перестрахан╕ американц╕ - формально в╕н по в╕йськовому квитку вважався командиром Червоно╖ арм╕╖, бо читав колись лекц╕╖ на артилер╕йських кур% сах), а ще прекрасн╕ книги з популяризац╕╖ науки...


Ми так мало зна╓мо про цю людину ╕ ╖╖ поважну с╕м"ю, життя в Одес╕, ще менше про працю в Харков╕, у знаменитому ф╕зико%математичному ╕нститут╕. А дарма.


У рос╕йських журналах в св╕й час на групових фо% тограф╕ях св╕тових знаменитостей Гамова замальову% вали, робили подобу чорного якогось стовпа. Сьогодн╕ ж ц╕ та под╕бн╕ журнали "приватизовують" Георг╕я Антоновича, проводячи паралель ╕з ставленням ╕тал╕йц╕в до Расстрелл╕, Росс╕ чи Кварнег╕. Не будемо ╖м заважати. Справд╕, якщо Фредерик Шопен ви╖хав у двадцятил╕тньому в╕ц╕ з Польщ╕, але нав╕ки залишив% ся польським митцем, Олександр Герцен, процитував% ши на кордон╕ "Прощай, немытая Россия", ос╕в наза% вжди в Лондон╕, та залишився рос╕йським письменни% ком, скитальця Джорджа Байрона не в╕дцуралася Англ╕я, то чому ма╓ укра╖нська земля в╕дцуратися ╕мен╕ Георг╕я Гамова?


А пл╕ткували ж про нього (публ╕чно! у прес╕!) на т╕й земл╕, де чорною тушшю замальовували нав╕ть обличчя:


- Погнався за американськими долярами...


- Покинув сл╕пого ╕ безпом╕чного престар╕лого батька.


Насправд╕ ж частенько Антон Гамов чимчикував на пошту в найлют╕ш╕ й найголодн╕ш╕ 1933-1937 роки, де одержував, як св╕дчили енкавеес╕вськ╕ доноси, "ба% гат╕ продуктов╕ посилки" - може, т╕льки вони й про% довжили тр╕шки його життя. А д╕литися ними старий Гамов починав тут же, з поштового в╕дд╕лення - в╕н не м╕г пересилити той стражденний погляд очей служ% бовц╕в, що бачили з документ╕в вм╕ст посилок - погляд несм╕ливий, соромливий ╕ водночас прохальний, пог% ляд очей, що ╓дин╕ тримали висхле т╕ло, аби його в╕тер десь не пон╕с, погляд з висохлого лиця, де пожовкла шк╕ра обтягувала немов г╕псовий анатом╕чний череп, очей, що благали малозд╕йсненного - милосердя.


2005 р.


ÏÎËÎÍ Â²ÍÑÒÎÍÀ ×ÅÐ×²ËËß


Б╕й спалахнув раптово, так само раптово згас, ╕ ли% ше коли змовкло в╕длуння останн╕х постр╕л╕в, у гли% бинц╕ кедрових л╕с╕в ще озивалося сумовите завиван% ня потривожених стр╕ляниною г╕╓н. Четверо полоне% них англ╕йц╕в стояли б╕ля багаття, здивован╕ не% спод╕ваним поворотом сво╓╖ дол╕, ╕ тепер на ╖х лицях, п╕дсв╕чених багаттям, що ледве блимало, читалися ли% ше тривога й оч╕кування.


- Командире, ми не можемо ╖х брати в полон, - ти% хо сказав кремезний бур в крислатому капелюс╕, - розстр╕люймо швидше, нам конче треба в╕дступати в л╕с - англ╕йцям може над╕йти п╕дмога.


Полонен╕ переглянулися: вони не розум╕ли мови цього партизана, але тональн╕сть ╖х занепоко╖ла. Англо%бурська в╕йна саме в розпал╕, ╕ вони чудово зна% ли, що до англ╕йських колон╕затор╕в та ╖х експе% диц╕йного корпусу у затятих бур╕в не буде сенти% мент╕в.


Раптом один ╕з англ╕йц╕в швидко заговорив, коман% дир, що не знав англ╕йсько╖, з мовленого розр╕знив лиш одне слово - "кореспондент". Змовкнувши, англ╕╓ць по щось пол╕з рукою у внутр╕шню кишеню френча, а кремезний бур з перестороги вихопив п╕столета.


- Опуст╕ть зброю, - вел╕в командир. - Про що в╕н говорить?


- Англ╕╓ць каже, що в╕н не вояк, - пов╕льно п╕дбираючи слова, озвався перекладач. - В╕н перебу% ва╓ тут як кореспондент популярно╖ газети "Лондон дейл╕ телеграф".


Скориставшись перемовинами сво╖х переможц╕в, англ╕╓ць таки вийняв з кишен╕ якийсь документ. У жовтавому св╕тл╕ багаття командир розр╕знив лиш три слова: "London Daily Telegraph".


- Заберемо з собою у штаб, - розпорядився коман% дир, хоч для нього не залишилися непом╕ченими крив╕ погляди партизан╕в з приводу тако╖ раптово╖ обузи. - Англ╕╓ць нас не обманю╓.


Ланцюжок повстанц╕в, не гаючись, потягнувся у л╕с, рят╕вний для них, загадковий ╕ ворожий для чу% жинц╕в, предков╕чний субтроп╕чний л╕с, густу й мов% чазну тем╕нь якого лиш зр╕дка прор╕зували вигуки сонних папуг. Попереду ╕шов командир загону Юр╕й Покос. В╕н, як ╕ тисяч╕ романтичних юнак╕в з р╕зних к╕нц╕в св╕ту, при╖хав сюди, у П╕вденну Африку, з да% леко╖ Укра╖ни захищати свободу ╕ незалежн╕сть бур╕в, боронити Трансвааль в╕д англ╕йських колон╕затор╕в, що на злам╕ дев"ятнадцятого ╕ двадцятого стол╕ть все ще не здатн╕ були позбутися тоскно ниючо╖ ╕мперсько╖ ностальг╕╖.


Врешт╕ заг╕н, виставивши вартових, спинився на такий жаданий ╕ давно оч╕куваний спочинок. Сон як провалля, сон%анестез╕я в╕д втоми поход╕в останн╕х дн╕в, сон як найсолодший трунок для спраглого т╕ла, цей сон був таким нетривалим... Ще нав╕ть не зас╕р╕ло край неба, як знову тишу порушили постр╕ли. Вони чулися зл╕ва ╕ справа, попереду й позаду, лунали то спорадичним сухим кашлем, то зливались у суц╕ль% ний гавк╕т - заг╕н потрапив в оточення велико╖ сили, що стягувала прост╕р навкруг зал╕зним к╕льцем. Один за одним падають бури, ╕ ось уже Юр╕й ╕з нечисельни% ми побратимами сто╖ть з╕ зв"язаними руками перед стро╓м англ╕йських солдат╕в.


Недавно полонений англ╕йський кореспондент п╕дходить до тепер уже полоненого командира бур╕в. Вони зустр╕лися поглядом, ╕ кожен з них уперто не в╕дводив очей - вони довго стояли отак, мов знаючи, що ╖м б╕льше н╕коли уже не зустр╕тися, х╕ба в поваж% них енциклопед╕ях, ╕ то на р╕зних стор╕нках. Коман% дир бур╕в Юр╕й Покос вв╕йде в ╕стор╕ю укра╖нсько╖ л╕тератури п╕д ╕м"ям Юр╕й Будяк, в╕н видруку╓ п╕сля


повернення низку сво╖х твор╕в у журналах "Укра╖нсь% ка хата", "Л╕тературно%науковий в╕сник", газет╕ "Ра% да" й ╕нших, видасть книги "Невольниця", "На полях життя", "Буруни", "Записки вчителя", "Стр╕льц╕% ловц╕" та ще низку, зазна╓ популярност╕ особливо як дитячий письменник ╕ буде перекладатися на ╕нш╕ мо% ви, працюватиме в укра╖нськ╕й Центральн╕й Рад╕, утверджуючи державн╕сть уже не п╕вденноафрикансь% ко╖ земл╕, а сво╓╖ р╕дно╖ - то ж за це судитиметься за% знати не один фунт лиха.


Англ╕йський кореспондент на ╕м"я В╕нстон Леонард Черч╕лль здобуде слави перш як журнал╕ст, згодом стане найяскрав╕шим англ╕йським пол╕тиком стол╕т% тя, перебуватиме при влад╕ в час правл╕ння шести мо% нарх╕в - в╕д королеви В╕ктор╕╖ до ╖╖ правнучки ╢лиза% вети ╤╤. Причому на р╕зних посадах - в╕д звичайних парламентських до прем"╓р%м╕н╕стерських. Однак Но% бел╕вську прем╕ю Черч╕лль здобуде саме за л╕тератур% ний труд, за книгу про одного з╕ свого древнього роду прародича герцога Мальборо.


...Вони стояли один проти одного так╕ молод╕, спов% нен╕ в╕ри й над╕й на майбуття. Т╕льки одному за слугу% вання сво╖й земл╕ ╕ народу воздвигнуть пам"ятники, а ╕ншого за його л╕тературний талант ╕ працю в Цент% ральн╕й Рад╕ Укра╖ни нагородять спочатку Караган% динськими концтаборами НКВС, а коли окупант спо% хопиться, що недооц╕нив Юр╕я Будяка, то удосто╖ть ще й табор╕в Ухти, Воркутсько%Печорських табор╕в.


Англ╕йський кореспондент В╕нстон Черч╕лль, до яко% го попри молод╕сть в╕йськовики ставилися з неабияким п╕╓тетом, щось розпов╕дав оф╕церов╕. Коли ж в╕н кивнув на завершення, зв"язаного Юр╕я в╕дд╕лили в╕д бур╕в ╕ ку% дись повели. За спиною через хвильку пролунав залп...


Юр╕я Покоса посадили на корабель, ╕ настали довг╕ тяжк╕ хилитання на хвилях, мимо пропливали береги Африки, яку в╕н покидав назавжди, безмежн╕ оке% анськ╕ простори, аж доки не причалили в британсько%


му порту. В╕н перестав бути арештантом, лише коли його ввели у родинний замок Мальборо. У завше холодно%зверхнього лорда Рандольфа Черч╕лля на мить спала, немов в╕дкле╖лася, звична маска ман╕рност╕.


- Ви врятували життя мо╓му синов╕. Я хот╕в би не залишитися боржником та знайти г╕дну в╕ддяку. Ви так╕ молод╕, ╕ я з великою охотою оплатив би ваше на% вчання в Оксфордському ун╕верситет╕.


Якийсь час живе Юр╕й у родин╕ Мальборо як почес% ний г╕сть, не втримавшись спокуси, бродить Оксфорд% ським ун╕верситетом. ╤ врешт╕ неймов╕рно розчарову╓ Рандольфа Черч╕лля:


- Тягне мене додому, на Укра╖ну. По╖ду, спасиб╕ вам.


Це була щира правда, хоча, можливо, й не вся. Бо% явся Юр╕й, що не "витягне" такого ун╕верситету.


Аби хоч чимось в╕ддячити гостев╕ за його благород% ний вчинок, лорд влаштову╓ йому ╕ оплачу╓ сво╓р╕дну кругосв╕тню подорож: в╕д Парижа, Нью%Йорка та ╕нших столиць до Стамбула ╕... Ки╓ва.


...Вони стояли довго один супроти одного, дв╕ вою% юч╕ сторони, по черз╕, впродовж лише к╕лькох годин, полонений ╕ переможець, що рятували життя по черз╕ один одному; вони стояли так, знаючи, що вже н╕коли не зустр╕нуться, х╕ба в поважних енциклопед╕ях, ╕ то на р╕зних стор╕нках.


2006 р.


ÍÀ ÔÐÀÍÖÓÇÜÊ²É ÇÅÌË²


Полковник Легарде вийшов на середину площ╕ й пов╕льним поглядом окинув стр╕й. П╕втисяч╕ стр╕льц╕в вишикувалися сотнями, по тро╓ в колон╕, поперед них - кулемети, м╕номети й гармати, а за спинами розм╕стилася обозна господарка з к╕ньми й возами.


В пооб╕дн╕й пор╕ спека спала, подих юно╖ осен╕ вже в╕дчувався в пов╕тр╕, ╕ в╕тер лиш злегка ворушив ук% ра╖нський прапор над площею - не бачений дос╕ фран% цузьким полковником, але такий щемкий для стр╕льц╕в сво╖ми кольорами пшениц╕ ╕ неба, вельми да% леко╖ в╕д французьких г╕р Укра╖ни.


Наступала урочиста мить, ╕ з одного боку в╕д Легар% де виструнчився майор В╕ктор Пет╕, кап╕тан Лекрерк, а з ╕ншого - американський льотчик, англ╕йський лейтенант Тома Гарвель та польський лейтенант Пао% л╕. Розкотисто над площею луна╓ команда "Кур╕нь на% струнко!"


Кур╕нний Негребецький, муштрований в арм╕╖ Ук% ра╖нсько╖ Народно╖ Республ╕ки та н╕мецьк╕й арм╕╖, карбуючи крок, проходить понад стро╓м ╕ зупиня╓ться для допов╕д╕ полковнику Легарде.


- Укра╖нський кур╕нь ╕мен╕ Тараса Шевченка повн╕стю готовий боротися за волю Франц╕╖ та славу Укра╖ни!


На хвильку п╕сля сл╕в перекладача зависла тиша, сторожка ╕ вич╕кувальна, а тод╕ Легарде вдихнув на повн╕ груди:


- Спасиб╕ за допомогу б╕дн╕й поневолен╕й Франц╕╖!


Хай живе Укра╖на!


П╕сля трикратного "Слава! Слава! Слава!" розпоча% лася церемон╕я призначення майора В╕ктора Пет╕ ко%


мандантом куреня та видача пов"язок з французьким триколором й укра╖нською символ╕кою. В ╕стор╕╖ п╕втисячного загону укра╖нських вояк╕в у Друг╕й св╕тов╕й в╕йн╕ розпочалася нова стор╕нка, писана на французьких полях, горах ╕ перел╕сках.


Гарчали в╕вчарки, рвучи пов╕дки б╕лими, як ╕з не% ржав╕йки, зубами, з одних вагон╕в в ╕нш╕ переванта% жували ще безвусих юнак╕в, яких планували везти десь у н╕мецьк╕ каменоломн╕ нацистськ╕ рабовласни% ки. Так само з ╕нших вагон╕в вивантажували радянсь% ких в╕йськовополонених, укра╖нських юнак╕в, що нер╕дко в╕д виснаження ╕ незаго╓них ран хилилися в╕д одного лиш в╕тру.


Так у 1942 роц╕ окупац╕йний режим в Ки╓в╕ форму% вав шуцманшафт батальйони. Вони мали охороняти об"╓кти ╕ битися з радянською партизанкою, укра╖нц╕ мали воювати з укра╖нцями. Частина ╖х, кому пощас% тило, в╕дразу вт╕кали до повстанц╕в у волинськ╕ л╕си, когось розстр╕лювали перед стро╓м, просто на подв╕р"╖ казарми, аж доки г╕тлер╕вц╕ не втямили: близьк╕сть укра╖нського п╕дп╕лля робить так╕ батальйони для них вельми непевними.


Батальйони перекидають у Б╕лорус╕ю з т╕╓ю ж ме% тою.Через багато л╕т сов╕сть б╕лоруського народу, на% родний письменник Василь Биков, напише про т╕ ча% си:


"Боротьба б╕лорус╕в проти н╕мецьких загарбник╕в була використана б╕льшовиками у пол╕тичних ц╕лях. Партизанський рух з початку викликався ╕ контролю% вався парт╕йними органами, засланими через фронт чек╕стами, як╕ продовжували звичну дово╓нну д╕яльн╕сть. Б╕лорус╕я в ц╕й в╕йн╕ опинилася м╕ж вог% нем ╕ полум"ям: з одного боку, жорсток╕сть оку% пац╕йно╖ влади, з ╕ншого - не менша жорсток╕сть "на% родних месник╕в" стосовно вс╕х, хто не з ними. Нац╕ональна воля б╕лорус╕в до власного самовизначен%


ня ╕ самовираження до уваги не бралися; в╕йна з обох бок╕в велася безжальними методами середньов╕ччя без всякого милосердя до мирних жител╕в".


Позаду тяжк╕ бо╖ з радянськими партизанами, де% зертирство у зовс╕м близьк╕ волинськ╕ л╕си до ук% ра╖нських повстанц╕в. Н╕ в кого найменших сумн╕в╕в не було, що в╕йну розв"язали сп╕льно фашизм н╕мець% кий ╕ фашизм рос╕йський, бо давно вже в╕домими ста% ли слова "прем"╓ра" Молотова, мовлен╕ ним 31 жовтня 1939 року на сес╕╖ Верховно╖ Ради СРСР: "Не т╕льки безглуздо, а й злочинно вести в╕йну за "знищення г╕тлеризму", прикриту фальшивим прапором "бороть% би за демократ╕ю". Н╕меччина одержала в Радянсько% му Заполяр"╖ базу, що забезпечувала д╕╖ п╕дводних човн╕в проти британських корабл╕в. Ус╕ н╕мецьк╕ по% треби в марганц╕, без якого неможливо виплавити панцирну сталь, покривав Радянський Союз. А ще ж зб╕жжя, нафта, алюм╕н╕й ╕ транзитом з Япон╕╖ - кау% чук. "Усе для Вермахту, усе для перемоги!"


Не знаючи, зв╕сно, що напише письменник%фронто% вик Василь Биков, один з укра╖нських старшин Орест Б╕лак зазначить в ун╕сон: "А що ми були на Б╕лорус╕╖ ╕ боролися проти червоних банд, то це ц╕лком нормаль% но, бо б╕лоруси - це наш╕ брати%слов"яни в╕д Володи% мира Великого. Червон╕ москал╕ вкрали ╖м щастя ор% ган╕зувати свою власну нац╕ональну партизанку, та до того ж ╖х грабували ╕ часто палили ╖х села".


Коли ж прийшов наказ п╕дпорядкувати батальйо% ни, де переважали укра╖нц╕, штабов╕ Рос╕йсько╖ ви% звольно╖ арм╕╖ генерала Власова, в один дух ус╕ почали говорити про перех╕д в Повстанчу арм╕ю на Волинь. Та н╕мецьке командування, об╕знане в настроях, випере% дило: потяг з укра╖нцями руша╓ на Зах╕д, 18 серпня 1944 року перетина╓ Рейн ╕ прибува╓ у французьке м╕сто Страсбург для боротьби з Французьким Рухом Опору.


Страсбург, Мюльгауз, Бельфорт, Безансон, Вольда% ган... ╤ще 21 серпня н╕мц╕ встигають призначити сво╓ командування ╕ розм╕стити стр╕льц╕в у казармах. Ли% ше десять дн╕в знадобилось у незнайом╕й кра╖н╕, щоб налагодити з Рухом Опору контакт ╕ вишикуватись на площ╕ п╕д французьким ╕ укра╖нським прапорами.


╤ ось полковник Легарде в╕та╓ укра╖нц╕в з╕ вступом у французький Оп╕р, а вже наступно╖ ноч╕, з 31 серпня на 1 вересня, перший б╕й.


Ледве засутен╕ло, автомоб╕льн╕ фари машин, що наближалися, обережно промацували небо, наче чату% ючи на небезпеку там, а не на земл╕, нервово буркали двигуни, у такий спос╕б проявляючи сво╓ невдоволен% ня вельми нер╕вною дорогою - колона машин та мото% цикл╕в майже пор╕внялася ╕з зас╕дкою.


- Увага! - переда╓ по ланцюжку кур╕нний. - Би% ти насамперед по голов╕ колони ╕ хвостов╕!


- У хв╕ст ╕ в гриву! - засм╕явся стр╕лець поруч. Довг╕ гарк╕тлив╕ черги кулемет╕в, коротко ╕ знерво%


вано, як сорока, що зачула небезпеку, стрекотнув ав% томат, за ним другий ╕ трет╕й, зненацька заскочена колона огризнулася безладною стр╕ляниною. Та ось вибухнула перша вантажна автомашина, клуби по% лум"я знялися над колоною, фотограф╕чними жовто% червоними бл╕цами вихоплюючи на мить метушлив╕ ф╕гури н╕мц╕в, що враз ставали м╕шенями.


Оговтавшись в╕д неспод╕ваного нападу, г╕тлер╕вц╕ в╕дпов╕ли довол╕ щ╕льним вогнем, але той вогонь, як ╕ полум"я палаючо╖ автомашини, потрохи р╕дшав, спа% дав, ╕ нарешт╕ настала тиша. Лише фари к╕лькох мото% цикл╕в поблимували вдалин╕, щасливим випадком уникаючи куль навздог╕н.


Командант В╕ктор Пет╕ заноту╓: "Ця сотня атаку╓ неспод╕вано н╕мецький в╕дд╕л, вбива╓ в╕с╕м н╕мц╕в (в тому числ╕ кап╕тана, ш╕стьох п╕дстаршин ╕ шофера), здобува╓ дв╕ автомашини "Татра" ╕ один с╕д%кар. Одна


"Татра" ╕ багато с╕д%кар╕в знищен╕, залишаючись на побо╖щ╕. Здобуто р╕зну зброю ╕ амун╕ц╕ю". Особливо знадобився в подальшому захоплений арх╕в н╕мецько% го штабу.


А дал╕ потягнулися дн╕ за днями, бо╖ за боями, ╕нко% ли ╕ по к╕лька в╕йськових операц╕й за день. В наступ╕ на м╕сто Понтарл╕╓ сперш св╕чками запалали три н╕мецьк╕ автомашини, чорний дим, к╕птява ╕ запах палено╖ гуми, в╕д якого забивало дихання; наступ спотикнувся на за% став╕ Ля Мен%Горгон, яка контролювала перехрестя дор╕г. Лише вибивши з натугою г╕тлер╕вц╕в з ретельно облаштованого ними укр╕плення, вдалося з"╓днатися з марокканською кавалер╕╓ю та ╕ншими французькими частинами. Вони разом з ними вв╕йшли в м╕сто, а також з альп╕йськими стр╕льцями, ╕ в м╕ру того як кур╕нь кро% кував вулицями, над будинками п╕дн╕малися фран% цузьк╕ прапори, у в╕тринах виставлялись портрети де Голя - хоча подекуди ще на вулицях чулася в╕ддалена стр╕лянина. В боях за м╕сто склав голову Брон╕слав Ко% зинський, поранили Лукинюка ╕ Токаря.


Ще не вистигли ц╕вки збро╖, як дв╕ сотн╕ з укра╖нсь% кого куреня перекидають на допомогу частинам в Шо% л╓%Пассаван, де блокувався в╕дх╕д г╕тлер╕вц╕в. Раптом з"являються танки з французькими прапорами, дво╓ з куреня встають ╕ з французьким триколором ╕дуть на% зустр╕ч. Та вмить на танку прапор зника╓, натом╕сть гаркнула кулеметна черга ╕ зацьвохкали кул╕ п╕д нога% ми, зн╕маючи легку куряву - п╕дступна хитр╕сть мо% гла б коштувати багатьом життя. ╤ все ж полягло шес% теро з укра╖нських стр╕льц╕в, багатьох поранили, а Степан Кириляк нарахував у сво╓му одяз╕ п"ятнадцять д╕рок в╕д куль.


П╕дступом вир╕знялись не т╕льки г╕тлер╕вц╕. Вже 9 вересня укра╖нський кур╕нь в╕дв╕дала радянська де% легац╕я, в т╕м числ╕ п╕дполковник Федоров ╕ кореспон% дент "Правды".


- Радянська арм╕я жене н╕мця все дал╕ на зах╕д, - опов╕дали гост╕. - До перемоги не так вже далеко. Вам треба вертатися додому.


Стр╕льц╕ слухали мовчки, подумки зважуючи кожне слово: за час н╕мецько╖ окупац╕╖ стало широко в╕домо, ск╕льки люду ╕ в яких м╕стах вигубили при в╕дступ╕ Червоно╖ арм╕╖ в сорок першому, ск╕льки в Сиб╕р народу втрапило з╕ стражденно╖ Зах╕дно╖ Укра╖ни.


- Так коли ж ви вернетесь на батьк╕вщину? - до% питувалися в╕дв╕дувач╕.


- Вернемося, - в╕дпов╕в за вс╕х лейтенант Мекеш% ко. - Але на танках.


Тим часом наб╕гали нов╕ над╕╖, ╕ не вс╕ вони були од% нозначн╕. Рад╕сть ╕ сум водночас, коли команданта укра╖нського куреня В╕ктора Пет╕ французьке кер╕вництво забрало на п╕двищення - кер╕вником третього в╕дд╕лу п╕докруги F. F. I. D 2. Восьмеро стр╕льц╕в отримали державн╕ нагороди ╕менем Франц╕╖. Лише через роки буде опубл╕ковано пох╕дний журнал В╕ктора Пет╕.


"Французьк╕ сили Спротиву, П╕докруга Д 2


Кордонна Група Департаменту Ду, 2-ий Укра╖нський Кур╕нь


ПОХ╤ДНИЙ ЖУРНАЛ


нотував майор В╕ктор Пет╕


Другий Укра╖нський кур╕нь в склад 30-╖ п╕хотно╖ див╕з╕╖ СС при╖жджа╓ коло 15 серпня 1944 до Франц╕╖.


25 серпня - Кур╕нь з╕ сво╖м полком на постою в Кош╕ у Вальдагон╕.


27 серпня - Розправа з н╕мцями в казармах у Вальда- гон╕. Посуваючись на сх╕д в╕д Вальдагону, кур╕нь знахо- дить зв"язок з Ф. Ф. ╤. - в╕дтинку Л╓клерка.


29 серпня - Пост╕й у П"╓рфонтен.


30 серпня - Пет╕ перебира╓ команду над куренем.


31 серпня - Наказ операц╕й на Вальдагон - як насл╕док втеча поручника Гаврилишина, що повернувся назад до Коша у Вальдагон╕ п╕д претекстом забрати зв╕дти свя- щеника, л╕каря, машин╕сток ╕ вбити поручника Сандула, який п╕д час розправи з н╕мцями залишився в Кош╕ у Валь- дагон╕.


В╕дкликання наказу кап╕таном Шевр╕╓.


До одно╖ сотн╕, одначе, в╕дкликання наказу не доходить. Ця сотня, п╕дходячи на позиц╕ю, атаку╓ неспод╕вано н╕мецький в╕дд╕л, вбива╓ в╕с╕м н╕мц╕в (в тому числ╕ кап╕тана, ш╕стьох п╕дстаршин ╕ шофера), здобува╓ дв╕ автомашини "Татра" ╕ один с╕д-кар.


Одна "Татра" ╕ багато с╕д-кар╕в знищен╕, залишаються на побо╓вищ╕.


Здобуто р╕зну зброю й амун╕ц╕ю. На вбитому кап╕тан╕ Тео Ф╕шбах знайдено рапорт про в╕дх╕д 2-го Укра╖нсько- го Куреня й доказ зради поручника Гаврилишина, а та- кож наказ походу для 2-го московського полку.


4 вересня - Наскок одно╖ чоти укра╖нц╕в на роздор╕жж╕ Ля Мен Ст. ╫ор╜он. Три н╕мецьк╕ вози, що ╖хали до Пон- тарл╕╓, знищено, а залогу вбито. К╕нцева кооперац╕я з легкими французькими частинами.


5 вересня - Здобуття Понтарл╕╓. Одна сотня укра╖нц╕в у сполученн╕ з батальйоном Валянтена з 3-го полку аль- п╕йських стр╕льц╕в. - Один вбитий, два ранен╕. Захоплено багато полонених (Майор Пет╕ - поручник Федор╕в).


Б╕й у Шо-л╓-Пасеаван. Дв╕ сотн╕ укра╖нц╕в атакують н╕- мецьк╕ панцерники. Ш╕сть укра╖нц╕в вбитих. Один вби- тий француз (сержант Без з П"╓рфонтен).


6 вересня - Кур╕нь перегрупову╓ться в Пл╓м-буа-Вен.


9 вересня - Наступаючи з Валльон п╕д наказами полков- ника ╫╕лл╓бо з 4-го полку ТТ, кур╕нь здобува╓ Дамбл╓н. - Один вбитий в╕д гарматного стр╕льна.


10 вересня - Здобуття м╕сцевост╕ ╫у. Ударна патруля, зложена з 5 чолов╕к (з яких три будуть ранен╕ ╕ один вби- тий), проти танк╕в. Взято в полон к╕лька н╕мц╕в.


11 вересня - Стежа до ╫ран-Буа. Доброволець, цив╕ль- ний пров╕дник Морель з Мошан, ранений. Запеклий б╕й одно╖ сотн╕, перекинено╖ оп╕сля до ╫ран-Буа.


Н╕ч з 11 на 12 вересня - с╕м укра╖нц╕в ╕ один ФФ╤ Мажж╕ ранен╕ гарматним вистр╕лом.


13 вересня - Наказ в╕дтяти дорогу на п╕вн╕ч в╕д Пон-де- Руаде.


Один км на п╕вн╕ч в╕д цього м╕ста для п╕дтримки насту- пу з п╕вдня. Одна сотня стр╕льц╕в, команда куреня й третя сотня (Федорова) попадають в оточення внасл╕док н╕мецького протинаступу з флянгу поляни, протинаступу з панцирною збро╓ю, що в╕дтяв ц╕ части- ни в╕д решти куреня.


Ще на самому початку французька гармата 57, що мала нас супроводжувати, наскочила на 3 н╕мецьк╕ м╕ни, дв╕ наступн╕ 57 не змогли через це п╕ти вперед ╕ таким чином згадан╕ вище одиниц╕ в╕дтят╕ в╕д зв"язку з Мошан.


Поручник Паол╕ вбитий, один укра╖нець ранений - в на- маганн╕ знайти цей зв"язок.


Наш╕ одиниц╕ оточен╕ ворогом, в частин╕ л╕су, що межу╓ з роздор╕жжям б╕ля ферми Монтпурон.


Н╕мецьк╕ танки патрулюють довкола наших позиц╕й. Н╕мц╕ копають сво╖ становища довкола нас, особливо вноч╕.


14 вересня - Вирива╓мось з оточення. В╕дступ на Мо- шан-Нефшатель.


15 вересня - Дамбл╓н (стан на 15 вересня 1944).


10 укра╖нц╕в убитих. 2 французи убит╕.


11 укра╖нц╕в ранених. 2 французи ранен╕.


Кур╕нь в╕дходить на в╕дпочинок до Епенуа, чекаючи на сво╓ влиття в ╤ноземний лег╕он.


Майор В╕ктор Пет╕ переведений до Штабу П╕докруги Ф. Ф. ╤. - Д 2, де викону╓ обов"язки Шефа 3-го Бюра.


В╕ктор Пет╕".


Тим часом кур╕нь опинився без ф╕нансування: вв╕йти в регулярну арм╕ю, за законом, укра╖нськ╕ стр╕льц╕ як ╕ноземц╕ не могли, а п╕д статус в╕йськово% полонених не п╕дпадали. А тут ще й тиск радянсько╖ дипломат╕╖. Якийсь час перебивалися, продаючи вози, кон╕ та ╕нше з майна.


Коли прийшов наказ про розформування, стр╕льц╕ без розмов склали зброю, але зажадали розписки:


- Як буде Укра╖на самост╕йною, Франц╕я ма╓ по% вернути зброю укра╖нському уряду.


Стр╕льц╕в куреня повантажили на в╕йськов╕ автома% шини ╕ повезли на станц╕ю Моншард. Прощальн╕ по% махи хустинок з в╕кон ╕ церковний передзв╕н, яким спец╕ально проводжали французи бойових побра% тим╕в: той подзв╕н зн╕мався над вуличками ╕ будинка% ми, подзв╕н прощання ╕ благословення.


╤ знову вистукують на рейках вагони з укра╖нськи% ми стр╕льцями, через Лонг%ле%Сень╓, Бург, Шамбр╕, Гренобль ╕де ешелон на п╕вдень Франц╕╖ ╕ 2 жовтня прибува╓ до Марселя. 8 жовтня новий командант ку% реня кап╕тан В╕рв╕ль шику╓ стр╕льц╕в.


- Хто хоче ╖хати в СРСР - крок вперед! Кладовищна тиша зависла над шеренгами, надмо%


гильним каменем придавила душ╕ людей, яким нале% жало зробити нев╕дворотний виб╕р: ╕ти чи залишатися? ╤ ось перший стр╕лець робить крок уперед, другий, трет╕й, двадцятий. Сто ш╕стнадцять вояк╕в вийшли вперед, не в змоз╕ подолати глибинно╖ туги, сильн╕шо╖


страху за ймов╕рн╕ насл╕дки.


А ще через к╕лька дн╕в на вимогу Кремля прийшло розпорядження заборонити укра╖нцям вступати до французького ╕ноземного лег╕ону, решту ж вояк╕в в╕дправити в радянський таб╕р. ╥х посадили на маши% ни ╕ рушили до радянсько╖ м╕с╕╖. Та раптом просто у пол╕, не до╖жджаючи м╕с╕╖, колона спинилася.


- Хлопц╕, я порушую наказ, - сказав французь% кий оф╕цер. - Але я не можу забрати у вас права ос% таннього вибору - куди йти.


Вояки зрозум╕ли ╕ оц╕нили цей благородний вчинок. Ще ран╕ше, потай в╕д радянських в╕йськовик╕в, ╖м ви% дали посв╕дки про участь у французькому Рухов╕ Опо% ру, як╕ дозволяли записуватися в ╕ноземний лег╕он.


Вони прощалися так, як прощаються назавжди, во% ни не говорили багато сл╕в, але знали напевне, що б╕льше н╕коли ╖м не зустр╕тися. ╤ п╕шли вони в р╕зн╕ бо% ки п╕д насупленими ос╕нн╕ми хмарами Франц╕╖ - одн╕ в Алжир та ╤ндокитай воювати за чужий ╕нтерес, а ╕нш╕ п╕шли дорогою, що не мала перехресть ╕ узб╕ччя, дорогою, з яко╖ неможливо уже звернути ╕ яка вела прям╕с╕нько в радянськ╕ концтабори.


2006 р.


ÇÓÑÒÐ²× Ó ØÂÅÉÖÀÐ²¯


На банкет╕ в готел╕ "Метрополь" ╤ван Васильович Чувило так вже пригощав ╕крою швейцарських колег, так вже пригощав, що аж друз╕ тихенько смикали за рукав:


- Та облиш ту ╕кру, а то ще подумають, що ми сам╕ ╖╖ н╕коли не бачили...


- Для нас вона теж не картопля. Але ви на власн╕ оч╕ пересв╕дчилися, чого та ╕кра мен╕ вартувала? - не погоджувався ╤ван Васильович, замилувано зирячи на апетитн╕ чорн╕ ╕кринки, що вилискували на фон╕ б╕ло% го фарфору.


До делегац╕╖ радянських ф╕зик╕в швейцарськ╕ мит% ники поставилися досить%таки пильно. Йшов 1959%й р╕к, ╕ це була перша делегац╕я в ╢вропейський центр ядерних досл╕джень в околицях Женеви, на кордон╕ з Франц╕╓ю. Однак у розпал "холодно╖ в╕йни" митник╕в за╕нтригувала не зброя або ╕нше з крим╕налу в рос╕ян, про що для годиться перепитали, а велика, на ╖х дум% ку, к╕льк╕сть гор╕лки, що зрадливо збулькувала в че% моданах, ╕ така ж к╕льк╕сть ╕кри.


- Чи ви тут торгувати з╕брались? - примружив око митник ╕ знизав плечима. - Не належить така к╕льк╕сть.


- Ми не б╕знес, ми наука, - захищався гонорово ламаною мовою Чувило, який в╕дпов╕дав у делегац╕╖ за гостинц╕.


- Начебто в центр╕ ядерних досл╕джень не ╕кру з гор╕лкою досл╕джують, - розтягував слова митник, буц╕мто подумки зважував, чи може сп╕р╕тус бути предметом наукових досл╕джень.


- Ми - народ гостинний, - розводив руками ╤ван Васильович, як рибалка, що показу╓, яку здобич в╕н вполював.


- Не належить понад норму, - повторював сво╓ митник.


- Зрештою, це дипломатичний вантаж! - вигук% нув з серця Чувило.


Певно, "дипломатичний вантаж" добив затятих мит% ник╕в, бо вони, перемигнувшись про щось м╕ж собою, щиросердно розреготалися ╕ пропустили без подальшо% го догляду так╕ дорогоц╕нн╕ для в╕зитер╕в чемодани.


Неспод╕ванки для ╤вана Васильовича кордоном не зак╕нчувалися. Сп╕лкуючись ╕з французькими вчени% ми, в╕н пом╕тив на соб╕ зосереджений погляд одного з тутешн╕х колег.


- Жорж Шарпак, - представився чолов╕к одного в╕ку з Чувилом - пот╕м з"ясу╓ться, що вони й справд╕ ровесники, обо╓ з 1924%го. - Даруйте за запитання: а зв╕дки ви родом?


- Ворошиловградська область, Луганськ, м╕сто пе% рейменовують, зате р╕чка ймення не м╕ня╓ - Лугань.


- А я народився на Р╕вненщин╕, там ╓ така р╕чка Горинь... Нарекли ж мене насправд╕ Георг╕╓м, - Жорж дивився кудись, примруживши оч╕, мов погляд сягнути був здатен далеко за ст╕ни банкетно╖ зали, до берег╕в лаг╕дно╖ Горин╕, яка навесн╕ розлитись може в безмежжя, зате як з╕йде та вода геть, т╕ береги за% жовт╕ють до р╕з╕ в очах золотими розливами латаття... Так далеко л╕та''' , коли в╕н ходив благословенними бе% регами, так далеко Женева в╕д р╕вненсько╖ Дубровиц╕.


Зате на банкет╕ Чувило ╕з Шарпаком могли б╕льше поговорити.


- Ви воювали? - обережно перепитав Шарпак, дивлячись, як вправно ╤ван Чувило пора╓ться л╕вою рукою - зам╕сть зап"ястя право╖ був протез.


- Довелося. - ╤ван Васильович в╕дпов╕в спок╕йно, нав╕ть якось буденно. - Ц╕каво, що з╕ сво╖м батьком я був зовс╕м поряд п╕д Стал╕нградом, а д╕знався про це, як обо╓ прийшли з в╕йни.


За в╕йськовими законами писати в листах про м╕сце дислокац╕╖ в╕йськових частин ╕ м╕сце бо╖в, зрозум╕ло, було заборонено. Батько лиш пот╕м опов╕в про сво╓ по% ранення. В╕н залишився живим т╕льки тому, що якийсь сержант перен╕с його з берега р╕ки в госп╕таль% ну баржу, де батьков╕ ампутували ноги. Коли ж одно% го разу ╤ван Васильович запросив у гост╕ до себе к╕ль% кох колег ╕ став знайомити з батьком в ╕нвал╕дному в╕зку, один з них сказав, що вони знайом╕ - то був сер% жант, рят╕вник батька.


- Ун╕кальн╕ ╕нколи доля дару╓ зустр╕ч╕, як це у нас з вами, - погодився Шарпак. - Я, до реч╕, теж був учасником руху Опору, смакував харч концент% рац╕йного табору Дахау ╕ ось уже багато л╕т життя пов"язав ╕з Франц╕╓ю.


╥м обом лише по тридцять п"ять, але ск╕льки житт╓вих дор╕г пройдено, не кв╕тами всипаних ╕з да% лекого дитинства, а болем ╕ стражданнями. Про ╤вана Васильовича напишуть: "Видатний рос╕йський ф╕зик, один ╕з засновник╕в Лаборатор╕╖ високих енерг╕й (у п╕дмосковн╕й Дубн╕), лауреат Державно╖ прем╕╖, ди% ректор Московського ╕нституту теоретично╖ та експе% риментально╖ ф╕зики, в╕н зробив надзвичайний внесок у м╕жнародну сп╕впрацю ф╕зик╕в багатьох наукових центр╕в св╕ту".


Ще б╕льша слава заслужено випаде Георг╕ю.


"Жорж Шарпак, видатний французький ф╕зик, який народився у Польщ╕" - чита╓мо в сотнях дов╕дник╕в. В 1992 роц╕ йому вручать Нобел╕вську прем╕ю за роз% робку детектора елементарних часток, створення бага% топров╕дниково╖ пропорц╕йно╖ камери. Об╕йде св╕т йо% го книга (в Рос╕╖ вона вийшла п╕д назвою "Жизнь, как связующая нить", в Укра╖н╕ перекладу дос╕ нема╓), де опов╕да╓ться про дитинство ╕ юн╕сть, шлях у велику ф╕зику, зустр╕ч╕ з людьми з╕ св╕товими ╕менами. А ще в його дом╕ знаходитимуть прихисток в╕дом╕ вчен╕ ╕ ра%


дянськ╕ дисиденти. Ось як згадуватиме про це знаний ф╕зик ╕ радянський пол╕тв"язень, сподвижник Сахаро% ва, Юр╕й Орлов:


"Десять лет заключения сделали меня теперь арес% тантом времени: слишком мало лет осталось на науку, слишком мало часов в сутках на исследования... Мне поэтому не удалось по%настоящему разглядеть изуми% тельные швейцарские горы... Зато дружеская теплота, окружавшая нас, компенсировала все эти потери... Жорж Шарпак, знаменитый изобретатель проволоч% ных камер для регистрации элементарных частиц, не% редко привозил нас с женой на своей говорящей по% французски машине к себе домой, где можно было рас% слабиться и выпить вина на выбор: заложенного ли в год моего ареста, или в год моего суда, или в год моего освобождения".


Дещо по%р╕зному жилося вченим у Рос╕╖ та Женев╕...


- Я нав╕ть не знаю, чи дос╕ збер╕гся наш родинний будинок в Дубровиц╕, - з сумом говорив Жорж Шар% пак ╤ванов╕ Васильовичу. - Зате певен, що багато дом╕вок з батьк╕всько╖ цегли ще довго служитимуть мо╖м землякам.


Батько Георг╕я волод╕в п╕дпри╓мством ╕з виробни% цтва цегли, що прислужилося вельми в прямому ро% зум╕нн╕ у розбудов╕ пол╕ських с╕л та м╕стечок.


- Я теж р╕дко нав╕дуюся в р╕дн╕ кра╖. Таку вже соб╕ ми вибрали долю, - з╕тхнув ╤ван Васильович.


...У банкетному зал╕ гам╕р ╕ шум наростав, бо таки не пропали марно митн╕ старання Чувила, люди з вельми р╕зних кра╖н, з перекладачами й без них, зна% ходили сп╕льну мову, але Чувило з Шарпаком на це мало зважали - ╖м було про що переговорити, людям з берег╕в р╕зних р╕чок, але як╕ течуть по одн╕й земл╕, ймення як╕й Укра╖на.


Зб╕гатимуть десятил╕ття, чималенько вагомих под╕й станеться в житт╕ обох земляк╕в. ╤ не загубиться


серед них "сильний вплив укра╖нських традиц╕й, що так ╕ дихають рад╕стю життя", - як писатиме Жорж Шарпак. Або в т╕й же його знаменит╕й книз╕:


"Пам"ятаю ще, як л╕тн╕ми вечорами йшли з косовиц╕ селяни, коса на плеч╕, повертаючись з лук╕в додому. Вони сп╕вали сво╖ми глибокими голосами, ╕ ж╕нки ви% ходили косарям назустр╕ч. Ж╕нки також сп╕вали ста%


ÇÌ²ÑÒ


В╕д автора 5


З циклу "Т╕н╕ ╕ полиски"


Можна лишень додати: ╕ нин╕ сущих, ╕ тих, що вже в засв╕тах...


2007 р.


ДО СИНА 77


ПОЗАШТАТНИЙ ╤НСПЕКТОР 83


МАМО, ВЕРНИСЯ 90


КАРАТ 102


МЕЖА 111


З циклу "╤мена тво╖, Укра╖но"


ВАСИЛЬ ЯКОВИЧ, КЛАСИК ЯПОНСЬКИЙ 120


ОСТАНН╤Й КОНЦЕРТ МАЕСТРО 125


ЛИШ ПРАВДА ЗОСТАНЕТЬСЯ 132


ТАБАКЕРКА ВАСИЛЯ КАПН╤СТА 138


КАВАЛЕР ОРДЕНА БУСТО ДЕ Л╤БЕРТАДОР 145


ВИШНЕ МОЯ, ЕМ╤ГРАНТКО... 150


АРЕШТ ЯСНОВЕЛЬМОЖНОГО 161


"У МОСКАЛ╤В НЕ ХОЧУ ПОМИРАТИ..." 173


З ПРАКОРЕН╤В ЗАПОР╤ЗЬКО╥ С╤Ч╤ 177


ПОЛОН В╤НСТОНА ЧЕРЧ╤ЛЛЯ 187


НА ФРАНЦУЗЬК╤Й ЗЕМЛ╤ 192


ЗУСТР╤Ч У ШВЕЙЦАР╤╥ 202


207


К 69


Корсак, ╤ван.


На меж╕ : припов╕стки та сильвети / ╤ван Корсак. - К. : Ярослав╕в Вал, 2013. - 208 с.


ISBN 978%617%605%035%3


Опов╕дки та новели, як╕ складають книгу ╤вана Корсака


"На меж╕", писан╕ в р╕зн╕ роки ╕ про р╕зн╕ часи, чимось нагадують ╜рунтовий проф╕ль, розр╕з ╜рунту по вертикал╕. Уважний знавець в тому розр╕з╕ зможе прочитати про л╕та добр╕ та зл╕, про повен╕ та землетруси - ╕ ще чимало здатна опов╕сти земля.


Так само низку думок може викликати часовий розр╕з людських душ - чому одних поточила ╕ржа, а ╕нш╕ убереглися, житейськ╕ мули одних виквацяли, а до ╕нших ╖м не пристати н╕коли, чому одних доля п╕днесла до вершин духу, а ╕ншим судила ниц╕сть...


ББК 84.4УКР(6)


Л╕тературно-художн╓ видання


КОРСАК ╤ван Феодос╕йович


Íà ìåæ³


Припов╕стки та сильвети


Дизайн та верстка ╤горя Женченка


Випусковий редактор Павло Щириця


П╕дписано до друку 27.06.2013 Формат 84х108 1/32. Ум. друк. арк. 8,5


Пап╕р офсетний. Замовлення ╧


ТОВ "Видавниче п╕дпри╓мство "Ярослав╕в Вал"" Адреса: 01034, Укра╖на, м. Ки╖в,


вул. Ярослав╕в Вал, 21%╢ тел. (044) 234%15%24


e%mail: yar_val@ukr.net


Св╕доцтво про внесення до державного ре╓стру суб'╓кта видавничо╖ справи:


ДК ╧ 2971 в╕д 12.09.2007р.


В╕ддруковано: ДП "Преса Укра╖ни"


м. Ки╖в, просп. Перемоги, 50


Св╕доцтво суб'╓кта видавничо╖ справи ДК ╧ 310 в╕д 11.01.2001р.

Тел.: (044) 454%84%54