# Борозна у чужому пол╕

Иван Феодосеевич Корсак

Це ╕стинно легендарна родина - брат╕в Тимошенк╕в. Старшого брата Степана ╕менують батьком американсько╖ прикладно╖ механ╕ки, Володимир - член уряду Рузвельта, Серг╕й був м╕н╕стром шлях╕в уряду УНР, в ем╕грац╕╖, мешкаючи у Луцьку, обирався послом ╕ сенатором польського сейму, а ще в╕н започатковував модерний укра╖нський стиль в арх╕тектур╕ - в Груз╕╖ ╕ Рос╕╖, Укра╖н╕ ╕ Польщ╕, Чех╕╖ ╕ Канад╕, Парагва╖ та Аргентин╕ зводилися буд╕вл╕ за його проектами; храм╕в пом╕ж тих буд╕вель доля значна. А ще Серг╕╖в син Олександр був головним арх╕тектором метро в Вашингтон╕, зводив хмарочоси в Нью-Йорку, закладав п╕двалини Товариство укра╖нських ╕нженер╕в Америки... Шкода, зв╕сно, що славетним цим вченим, ╕нженерам ╕ арх╕текторам так випало мало св╕й край розбудовувати, б╕льше натом╕сть Польщу чи Чех╕ю, Вашингтон чи Нью-Йорк... Та склалося вже, як склалося, кожен з них свою борозну прокладав, хай нав╕ть ╕ не на сво╓му пол╕. Але ж воно, нивка до нивки, в висл╕д╕ дасть поле загальнолюдське, в╕чне й невим╕рне: колись таки поц╕нують вклад нашого люду у поступ цив╕л╕зац╕╖ св╕тово╖. ╤стотно тепер, аби ц╕ ╕мена (лиш з одно╖ родини четверо!), не розв╕ялися суходолами ╓вропейськими та заокеанськими обширами, не привласнювалися нетрудними... Новий роман ╤вана Корсака саме про цю родину.

ББК 84.4УКР6 К69


Корсак, ╤ван


К69 Борозна в чужому пол╕: роман / ╤ван Корсак. ‒ К.:Ярослав╕в Вал, 2014.‒224с. (Сер╕я "Сучасний Бестселер Укра╖ни")


ISBN 978-617-605-041-4


То славетна родина: старшого брата Степана Тимошенка звуть батьком амери- кансько╖ прикладно╖ механ╕ки, середульший Серг╕й -м╕н╕стр УНР, знаковий арх╕тектор, посол ╕ сенатор польського сейму, молодший Володипир - член уряду Рузвельта. А ще Серг╕╖в син Олександр був головним арх╕тектором Вашингтонського метро та зводив хмарочоси в Нью-Йорку...


Шкода, зв╕сно, що так випало мало ╖м св╕й край розбудовувати, б╕льше р╕зн╕ да- лек╕ кра╖. Та склалося вже, як склалося, кожен з них свою борозну прокладав, хай нав╕ть ╕ не на сво╓му пол╕. Але ж воно, нивка до нивки, в висл╕д╕ дасть поле загальнолюдське, в╕чне й невим╕рне: колись таки поц╕нують вклад нашого люду у поступ цив╕л╕зац╕╖ св╕то- во╖. ╤стотно тепер, аби ц╕ ╕мена не розв╕ялися суходолами ╓вропейськими та заокеан- ськими обширами, не привласнювалися нетрудними...


Видавнича рада:


В╕ктор Баранов, голова НСПУ, головний редактор журналу "Ки╖в" / Михайло Ватуляк, голова Асоц╕ац╕╖ видавц╕в ╕ книгорозповсюджувач╕в Льв╕вщини / Серг╕й Грабар, секретар Нац╕онально╖ сп╕лки письменник╕в Укра╖ни / Григор╕й Гусейнов, головний редактор журналу "Кур"╓р Кривбасу", лауреат Нац╕онально╖ прем╕╖ ╕мен╕ Тараса Шевченка / Дмитро ╤ванов, головний редактор газети "Гарт" (Черн╕г╕в), лауреат Нац╕онально╖ прем╕╖ ╕мен╕ Тараса Шевченка / Володимир Загор╕й, президент Л╕ги укра╖нських меценат╕в / Св╕тлана Короненко, заступник директора каналу "Культура" Нац╕онально╖ рад╕окомпан╕╖ Укра╖ни / ╤ван Корсак, головний редактор газети та рад╕о


"С╕м"я ╕ д╕м" (Луцьк) / Василь Простопчук, головний редактор газети "В╕че-╕нформ" (Луцьк) / Михайло Слабошпицький, директор видавництва "Ярослав╕в Вал" / Павло Щириця, головний редактор видавництва "Ярослав╕в Вал".


Вс╕ права застережено. Жодна частина цього твору не може бути використана чи в╕дтворена без письмового дозволу видавництва.


ISBN 978-617-605-041-4


╘ ╤ван Корсак, роман, 2014


╘ Видавництво "Ярослав╕в Вал", видання, 2014


----- 1


╕н шкодував, що не застрелив в╕дразу Заг╕рня- ка. ╤ шкодуватиме багато л╕т, картаючи себе за


гр╕ховний замисел ╕ не зр╕каючись його. А так обнад╕йливо все починалося...


От╕ сувор╕, наче зацементован╕, обв╕трен╕ та за- смагл╕ чолов╕ч╕ обличчя, що вже, видавалося, забу- ли нав╕ки усм╕х, сьогодн╕ неспод╕вано зацв╕ли на вс╕ сво╖ тридцять два, оте сонце, таке веселе, аж з того кривобоке, що п╕дбивалося в ретельно в╕дмите ос╕н- н╓ небо, отой перший ╕н╕й на пожухлих зжовт╕лих травах, що зблисне раптово дос╕ ще не ╕снуючими кольорами - того дня весь св╕т був празниковим. Бо нема в подорожнього л╕пшо╖ прикмети, думав Сер- г╕й Прокопович Тимошенко, ан╕ж под╕бне розхрис- тане ╕ добродушне сонце над головою... А ще коли той подорожн╕й полиша╓ нарешт╕ колюч╕ дроти за спиною, просмерд╕л╕ казарми польських табор╕в для ╕нтернованих, де хвор╕сть заразна в кожн╕с╕нькому кубику гнилого пов╕тря, а зам╕сть постел╕ та одягу лише вошиве протухле лахм╕ття...


Довга колона вояк╕в вирушала в дорогу, ╕ дорогу ту зватимуть Другим зимовим походом.


- Вам не варто ╕ти, - з тою ж усм╕шкою, що на- глою еп╕дем╕╓ю вразила сьогодн╕ усеньке в╕йсько, мовив полковник Отмарштайн.


- Хай серед простих жовн╕р╕в буде в поход╕ хоч один м╕н╕стр, - не згодився на те Серг╕й Прокопо- вич. На той час в╕н не знав, що в рейд п╕де ще один його колега - недавн╕й морський м╕н╕стр УНР Ми- хайло Б╕линський.


Тимошенко до полковника Отмарштайна, на- щадка шведського вояка, що на Вкра╖ну прийшов разом з Карлом Х╤╤ та став побратимом ╤вана Ма- зепи, в╕дчував якусь особливу приязнь - полковник ум╕в себе так повести, що до нижчих рангом н╕коли зверхност╕ й крихти не чулося. ╤ так само до вищих - запоб╕гань; в╕н не вдавав ╕з себе когось ╕ншого ╕ не мав бажання вдавати.


А ще як ╕нженера ╕ м╕н╕стра шлях╕в у недавн╕х трьох урядах УНР Серг╕я Прокоповича Тимошен- ка приваблювала в Юр╕╓в╕ Оттовичу Отмарштайн╕ точн╕сть ╕ обов"язков╕сть кадрового в╕йськовика, та обов"язков╕сть нав╕ть не в╕д виховання, здавалось, ╕шла, а була особлив╕стю його натури, в╕д роду над╕- леною. Отмарштайн, - випускник Академ╕╖ Геншта- бу в Петербурз╕, перед цим командувач укра╖нським Сердюцьким Лубенським полком, кер╕вник штабу Корпусу С╕чових Стр╕льц╕в, - тепер був призначений начальником штабу Укра╖нсько╖ Повстанчо╖ Арм╕╖. Доб╕гав к╕нця жовтень 1921 року, ╕ вже з табор╕в ╕н- тернованих в Кал╕ш╕, Вадовицях та Александров╕- Куявському у волинськ╕ л╕си пере╖хало понад тисячу добровольц╕в, готових землю свою в╕д б╕льшовика зв╕льняти, - для людського ока йменувалися поки що вони л╕совими роб╕тниками.


Ц╕лком випадково, принаймн╕ так видавалося спочатку, за два дн╕ до походу, чи, як здеб╕льшого ╕менували, листопадового рейду, у Тимошенка з Отмарштайном в╕дбулася в╕дверта розмова. Пол- ковник говорив про немислиме, неймов╕рне: сперш аж п╕днудило в╕д почутого Серг╕я Прокоповича, нав╕ть близько в таке Тимошенко не м╕г пов╕рити, тож в╕н так пальц╕ затис у кулак, що н╕гт╕ впилися в долон╕ до кров╕; якби то був не Юр╕й Оттович, а


якась ╕нша людина, - хтозна, чим би завершилася ╖хня балачка.


- Вам зовс╕м не випада╓ ╕ти у рейд, - повторив зараз полковник, немов вертаючись до ╖хньо╖ по- передньо╖ мови, т╕льки тепер сяюча усм╕шка геть злиняла з його лиця.


- А ва-а-м... А ви то йдете? - за╖каючись, блимнув у в╕дпов╕дь, мов на затятого ворога, Тимошенко.


- Я не маю права нав╕ть у ц╕й ситуац╕╖ зачислити себе в боягузи.


- Дякую, що це право мен╕ перепасували, - у Тимо- шенка на оц╕ злегка т╕палась л╕ва пов╕ка, вона кожного разу в╕д хвилювання так себе вела ще в╕дтод╕, як п╕вто- ра десятил╕ття тому на ман╕фестац╕╖ укра╖нських сту- дент╕в у Петербурз╕ кр╕пко побили його пол╕ца╖. Але перед такою дорогою Серг╕ю Прокоповичу щонай- менше хот╕лося псувати стосунки з Отмарштайном.


Три арм╕йськ╕ групи, з яких найчисленн╕шою була волинська, рушили здобувати долю та волю, ╕ в на- путн╕й промов╕ Тютюнник не об╕цяв воякам чекати прогулянки, печеного й вареного, ╕ так шматками:


- У нас збро╖ нема, але ╓ набо╖, ск╕льки хто понесе. Зброю, як взуття та одяг, ма╓мо на т╕й сторон╕ д╕ста- ти. Що в мене ╓ - те зараз видадуть. Прикро лишень, що дехто з малодушних з╕ мною довгенько був, а за- раз не пов╕рив ╕ залишився. Ну, н╕чого, п╕демо цими силами бити ╕ гнати з нашо╖ земл╕ р╕зну зайду...


╤ ось уже в сел╕ Боровому роззброюють польську жандармер╕ю та здобувають майже п╕всотн╕ кр╕с╕в та двадцять с╕м коней, а вже по той б╕к кордону, в сел╕ Майдан, у полон беруть четверть сотн╕ червоноар- м╕йц╕в, ш╕сть десятк╕в гвинт╕вок та кулемет. У с╕т╕ повстанц╕в стала втрапляти й крупн╕ша риба - по- лонений командир батальйону т╕льки подивовано


головою крутив, наче та голова на гвинту сид╕ла, бо н╕як не оч╕кував тут укра╖нських вояк.


Як бувала щука пом╕ж очерету, вправно вививав- ся пом╕ж постоями червоних заг╕н сотника Падал- ки: вже смерком у сел╕ Зубкович╕ шугонули добря- че б╕льшовицький в╕дд╕л к╕нноти, а т╕, напуджен╕, повт╕кали в ╢м╕льчино, залишивши чимало збро╖. У зв╕льнених селах люд збирався на сходку, де чи- тали заклик Тютюнника до повстання. Та обереж- н╕ дядьки, хоч стр╕чали повстанц╕в ╕з приязню, не вельми сп╕шили до них долучатися, х╕ба у сел╕ не- далеко Полонного в╕дразу добра сотня молодик╕в при╓дналася...


Тим часом лаштувала вози у пох╕д Басарабська група повстанц╕в Гулого-Гуленка. А головна части- на Под╕льсько╖ групи, глупо╖ ноч╕ нечутно здолавши Збруч, вже на кордон╕ полонила до п╕всотн╕ черво- них прикордонник╕в, в╕дбивала у "продзагон╕в" ц╕л╕ валки награбованого в тутешнього селянина зб╕ж- жя, розс╕ювала червоноарм╕йськ╕ в╕дд╕ли, розжива- лася на зброю, набо╖ та амун╕ц╕ю.


Однак чомусь ус╕ перш╕ дн╕ цього походу, як ша- ш╕ль пересушене старе дерево, точила Серг╕я Про- коповича незрозум╕ла тривога, щось муляло йому в душ╕, наче забув вельми важливе ╕ оце тужиться, та н╕як згадати не здатен. ╤ тривога ця, як видавалося, не була безп╕дставною.


Ще т╕льки рушали, то, попри запевнення поль- сько╖ сторони забезпечити вс╕м необх╕дним по- встанц╕в, домовленост╕ попередн╕ та об╕цянки рап- том рватися стали, мов старе мотуззя. На весь штаб Повстанчо╖ Арм╕╖ вид╕лили аж тро╓ коней, нав╕ть начштабу виявився п╕шим, - ╕ це при передбачува- ному рейд╕ через л╕си, болота, що збулькують п╕д-


ступною трясовиною, та розлог╕ пол╕ськ╕ р╕чки, як╕ неминуче форсувати ╖м доведеться.


Генерал Тютюнник на нарад╕ старшин в╕дчай- душно старався приховати тривогу, коли допов╕дав про ситуац╕ю, та це погано вдавалось командувачу: голос його зрадливо тремт╕в; генерал навмисно про- кашлювався, аби приховати образу та хвилювання, однак мало помагав той силуваний кашель. Старши- ни лише мовчки перезиралися, коли генерал гово- рив, що в Друг╕й зб╕рн╕й бригад╕ ш╕стдесят в╕дсотк╕в козацтва одягнен╕ у лахм╕ття, до п╕всотн╕ стр╕льц╕в зовс╕м бос╕, а три десятки просто поп╕дв"язували п╕дошви черевик╕в шнурками. Плащ╕в, зв╕сно, не мав н╕хто, для босих сп╕шно заготовляли личаки з кори, що на ос╕нню пору слабеньким було порятунком...


Стиха, але вельми зло, лаялося козацтво, як на- стала черга отримувати зброю. Польський уряд, аби не дражнити сов╕т╕в, мав удавати, що не зна╓ н╕чого про майбутн╕й пох╕д, вагон з╕ збро╓ю прийшов у прикордоння, ╕ там повстанц╕ напали ╕ пограбували вагон. З чотирьохсот гвинт╕вок чи- мало було за╕ржав╕лих, частина чомусь без замк╕в, нав╕ть ремен╕ до гвинт╕вок кудись под╕валися, тож зам╕сть них як╕сь шнурки тел╕палися... Чотири ку- лемети системи "кольт" були на важких станках ╕ зовс╕м не надавалися до такого рейду - ╖х просто пот╕м покинули.


Четвертого листопада випав перший ос╕нн╕й сн╕г, нап╕всн╕г-нап╕вдощ. Волинська група, розд╕ле- на на три частини, швидко посувалася л╕сами - хто не мав взуття, той швидше стрибав, а не йшов, три- маючи в намерзлих руках гвинт╕вки без замк╕в, в╕д сн╕гу до ниточки одяг мокр╕в... Але гр╕ли душу перш╕ перемоги, повстання селян в Олевську, народження


партизанки в Кам"янець-Под╕льському пов╕т╕, роз- гублен╕сть, зрештою, ворога.


Вкотре згадав Серг╕й Прокопович ту неймов╕р- ну розмову перед рейдом ╕з Юр╕╓м Отмарштайном та його застереження не йти в пох╕д вже в сел╕ Мал╕ Миньки. Досв╕тком, ледве п"ята година настала, ще т╕льки п╕вняч╕ висп╕ви набиралися в сил╕, входила у село колона - перевтомлена, майже п╕сля сорокак╕- лометрового маршу. Б╕льш╕сть командир╕в хвор╕ли, ледве м╕г ворухнути рукою полковник Сушко, який так рад╕в початкам рейду, а командир Ки╖всько╖ ди- в╕з╕╖ Янченко взагал╕ лежав на санях безрушно.


Отмарштайн, як ╕ командири бригад, наполягав перед командувачем:


- Не спиняймося, переправляймося негайно через р╕чку Уж. Прикриймося Рокитнянськими болотами.


- Перевтомлен╕ вс╕, падають з н╕г. До полудня перепочинемо та хоч поранених перев"яжемо, - не згодився тод╕ генерал Тютюнник.


Але вже о восьм╕й годин╕ приб╕гають перш╕ г╕нц╕: к╕лометр╕в за ш╕сть в╕д села збира╓ться б╕льшовиць- ка к╕ннота. ╤ друг╕ г╕нц╕ небавом з тривогою таке ж принесли, ╕ трет╕ - нависала загроза оточення...


Тимошенко не м╕г, не випадало йому якось втру- чатися у прийняття р╕шення, та зб╕г обставин з╕штов- хнув його в штабн╕й хат╕ з сотником Заг╕рняком. Невисокого зросту, яко╖сь хворобливо╖ повноти, ╕з завше невдоволеними с╕рими очима, сотник дав- но вже ходив м╕ж найближчого оточення генерала ╕ був у дов╕р╕ в нього: подейкували, ту дов╕ру Заг╕рняк здобув ще за час╕в Першого зимового походу. Зараз ╕з к╕мнати командувача сотник не вийшов, а швидше викотився, розчервон╕лий все ще в╕д недавньо╖ су-


перечки шпарко╖ в Тютюнника; голос Заг╕рняка там дзв╕нко вир╕знявся серед приглушеного гамору: "То жив╕ люди! У поранених вже бинти просмерд╕лися, бо перев"язати н╕коли!"


Викотившись, сотник все ще не м╕г спинитися:


- Хоч к╕лька годин на пост╕й, бо до кол╕н ноги вже стоптан╕!


- Як би у пастку тут т╕льки не втрапити, - ви- рвалося мимох╕ть у Тимошенка, якому чомусь по- думалося: дос╕ сотник част╕ше переб╕льшував силу й можлив╕сть червоних, а сьогодн╕ така безпечн╕сть...


Недов╕ра до цього чолов╕ка в Серг╕я Прокопови- ча була небезп╕дставною. Бувалий вояка ╕ досв╕дче- ний партизан Петро Ф╕лоненко, давн╕й знайомий, наводив Тимошенков╕ неспростовн╕ факти, що За- г╕рняк чек╕ст. Ф╕лоненко д╕лився сво╖ми думками з полковниками Ступницьким ╕ Добротворським, та т╕ або не пов╕рили, або побоялися в немил╕сть упас- ти в Тютюнника. Зрештою вс╕ сво╖ неспростовн╕ факти Ф╕лоненко виклав сам на ауд╕╓нц╕╖ в коман- дувача, але той, не дослухавши до к╕нця, демонстра- тивно полишив каб╕нет.


Тимошенко пробував особисто переконати Тю- тюнника в достов╕рност╕ факт╕в, та результат мав уже в╕домий.


Заг╕рняк, видавалося, ╕нстинктивно в╕дчував в╕д Серг╕я Прокоповича пересторогу, тож зараз, коли йшлося про "пастку", круто до нього розвернувся:


- А ви хто тут такий? Ви забули, що вже не м╕- н╕стр, - стрельнув сотник с╕рими, досв╕ткового при- морозку очима.


"А ти, жабо рам╕нна", - промайнула лиха думка у Тимошенка, ╕ в╕н, пов╕льно та загрозливо п╕дн╕маю- чись, лапнув рукою кобуру револьвера.


Присутн╕ старшини враз схопилися ╕ стали пом╕ж сотником ╕ Серг╕╓м Прокоповичем.


- Ми ще зустр╕немося на вузеньк╕й стежц╕-до- р╕жц╕! - хряпнув за собою Заг╕рняк дверима.


Тим часом нов╕, все тривожн╕ш╕ пов╕домлення надходили в штаб.


Х╕ба об одинадцят╕й Юр╕й Тютюнник да╓ наказ вирушати у б╕к села Зв╕здаль, де, як твердила розв╕д- ка, ще не замкнуте к╕льце оточення.


Та не скора то р╕ч розгорнути довжелезну колону, лише о дванадцят╕й вона рушила, а тим часом у п╕в- н╕чн╕й та зах╕дн╕й частин╕ села вже зав"язався б╕й - то вв╕рвались котовц╕.


Серед повстанц╕в у колон╕ почалася пан╕ка, на- самперед не озбро╓н╕ ще вояки чимдуж прорива- лися наперед, створюючи ╕ так затори серед доро- ги, запруджено╖ вже мертвими к╕ньми та саньми, й возами безрушними; прорватися через м╕сток р╕чки Зв╕здаль вдалося лиш головним силам штабу разом ╕з командувачем Тютюнником. Тимошенко ╖хав у передостанн╕х санях, а в наступних лежав полковник Лисогор з обмороженими опухлими ногами: в╕зником була його дружина. ╤ вже в останню мить, як котов- ц╕ перер╕зали ╖хню колону, в╕дчайдуха-ж╕нка заки- дала ворожу к╕нноту гранатами ╕ врятувала себе та ус╕х попереду - т╕льки невмерзла чорна земля лет╕ла грудками з-п╕д сн╕гу...


А позаду творилося пекло. На м╕сток, хоч ╕ був п╕д кулеметним вогнем, рвалися сотн╕ людей, вони падали п╕д кулеметними чергами, ╕ на очах вирос- тали завали; врешт╕ хирлявий м╕сток не витримав ╕ люди просто посипалися в р╕ку, де кривавитися стали ще ламка перша крига та непорочн╕ дос╕ сн╕ги, де в╕дчайдушний бол╕сний крик людський зливався


з диким храпом та безпам"ятним ╕ржанням знав╕- сн╕лих коней...


Три ескадрони червоних розвернулися на обоз ╕з пораненими, багатьом ╕з яких ще не судилося дос╕ здобути гвинт╕вок: хтось боронився гранатами, п╕д- риваючи ворога, а хтось п╕дривав себе, аби живцем не датись на муки б╕льшовикам; недавн╕й м╕н╕стр Михайло Б╕линський ще п╕дпустив зовс╕м близько нападника, а тод╕ з╕рвав себе разом з ним.


Все поле б╕ля села вс╕ялось трупами, беззброй- ний люд червона к╕ннота рубала, немов на показо- вому в╕йськовому навчанн╕, т╕льки зам╕сть тирси з людських муляж╕в на пол╕гон╕ з-п╕д шабель тепер струмен╕ла кров справжн╕с╕нька; поручник Маля- ренко збожевол╕в ╕ нявкав, мов к╕т, недавн╕й студент учительсько╖ сем╕нар╕╖, тяжкопоранений Фед╕р про- сив старшого брата:


- Кинь, Василю, у мене гранату, а сам якось ря- туйся...


На очах у Серг╕я Прокоповича помахами роз- машистими смерть косила його товариство, тих, кому пощастило вийти з "трикутника смерт╕", хто в╕дстр╕лювався тод╕ нав╕ть у марев╕ тифозному, здолав версти кривав╕ ще Першого зимового по- ходу; як ╕нженер та арх╕тектор в╕н знав р╕зн╕ м╕ж- народн╕ системи м╕р, от т╕льки дос╕ не вигадали м╕рки, якою б вдалося зм╕ряти подвижництво його побратим╕в...


Ось тод╕ знову згадалася Серг╕ю Прокоповичу розмова з Юр╕╓м Оттовичем напередодн╕ рейду, ота неймов╕рна мова.


- Г╕рко ста╓, коли таке зна╓ш, - чомусь оч╕ ховав Отмарштайн, наче то в╕н винуватець у тому. - Мен╕ показували лист уряду УНР до польського Генштабу з


проханням не дати збро╖ Тютюннику для цього по- ходу. П╕дозрюю, що лист автентичний...


В╕рилося ╕ довго не в╕рилося Серг╕ю Прокопови- чу так╕й новин╕, сумн╕в точив весь цей час, як черв"як недозр╕ле яблуко, доки не почув з вуст самого Юрка Тютюнника:


- Буде нова влада, новий уряд ╕ замкнення гра- ниць Укра╖ни для тих, що лишилися за кордоном, а передус╕м для уряду УНР.


Боже милий, через що кров людська так поде- шев╕ла?


╤ чом же в╕н не пристрелив тод╕ Заг╕рняка, через якого, можливо, ╕ прийняв Тютюнник оте фатальне р╕шення, чом малодушшю сво╓му й ваганням дозво- лив узяти верх? Коли б химерне життя ще раз звело ╖х на пут╕вцю одному, в╕н, хай ╕ з зап╕зненням, хиби- ти б╕льше б не став...


----- 2


оштар прин╕с телеграму сирого ╕млистого ранку.


- Розпиш╕ться.


Степан Прокопович поб╕г очима рядками теле- грами:


- В╕та╓мо Вас ╕з перемогою в конкурс╕...


╥й-богу, св╕т цей приязний та добросердний: ╕з семи кандидат╕в, йшлося у телеграм╕, саме його, Степана Прокоповича Тимошенка, обрано на кафедру опору матер╕ал╕в у Ки╖вську пол╕техн╕ку. Зб╕гав 1906 р╕к.


Зв╕сно, така телеграма не могла не пот╕шити - йому лише двадцять в╕с╕м рок╕в, дос╕ не випадало прочитати жодно╖ лекц╕╖, а тут в╕дразу ставав пред- ставником ╕нженерно╖ механ╕ки в одному з найпо- важн╕ших вуз╕в держави.


Найперш спало на думку: чому обрали саме його? Нехай науков╕ роботи, представлен╕ ним на конкурс, найкращ╕, але ж ╕нш╕ кандидати куди поважн╕шо- го в╕ку, на скронях у декого вже сивина памороззю зблиску╓, та й викладацький стаж у них несп╕вм╕рно б╕льший. Очевидно, гадав Степан Прокопович, кия- ни знехтували ц╕лковито старою методою "вислуги л╕т", натом╕сть за основу взяли висновки експерт╕в та науков╕ роботи цих кандидат╕в.


Вкотре сади зацв╕татимуть, ╕ вкотре той цв╕т опа- датиме: в╕н ще не раз перекона╓ться, що кияни мали рац╕ю. ╤ не тому, що спинилися саме на його парсун╕, а тому, що при стар╕й метод╕ талановит╕ молод╕ люди в"янули, мов неп╕длит╕ вазони на п╕дв╕конн╕, - затри- мувалися в науковому зростанн╕ та науков╕й кар"╓р╕,


досягали професури лише в поважному в╕ц╕, коли енер- г╕я, вигадка ╕ добра задерикуват╕сть геть уже вичахли...


Викладати Степан Прокопович теж взявся не "за правилами". В╕н пожбурив у найдальшу шуфляду книжку з методою н╕мецьких професор╕в Грасгода ╕ Феппля, яка переважно була у вжитку в петербурзь- ких вишах, де в╕н працював попередньо, натом╕сть у Ки╓в╕ вибудував виклад за власною лог╕кою. У т╕ л╕та студенти не мали звички ходити на лекц╕╖, бо ж гуль- ки там р╕зн╕ та шпац╕р куди ц╕кав╕ш╕, до ╕спит╕в же готувалися переважно за книгами. Але вже на першу лекц╕ю Тимошенка набилося до зали сотень чотири студентства, - ╕ в наступн╕ рази на спудейських лавах ще т╕сн╕ше ставало.


Окидаючи оком аудитор╕ю, де посп╕хом шкряба- ло перами його студентство та силилось за опов╕д- дю встигнути, Тимошенко не раз задумувався над долею цих хлопчак╕в. Йому хот╕лося, щоб з аудито- р╕й виходили не просто сух╕ теоретики, надм╕р го- норов╕, але без практичних навик╕в, а п╕шли ╕стинн╕ ╕нженери, в╕д яких так часто залежать людськ╕ жит- тя. Св╕т потрясла трагед╕я Квебекського мосту.


То оч╕кувався талановитий витв╕р ╕нженерно╖ думки. Перекинутий через р╕чку Святого Лаврент╕я у Канад╕, завдовжки мало не в к╕лометр, м╕ст мав дв╕ зал╕зничн╕ кол╕╖, дв╕ трамвайн╕, дв╕ шосейн╕ дороги ╕ дв╕ тротуарн╕.


Одного серпневого ранку роб╕тники на буд╕вни- цтв╕ мосту пом╕тили вигини ферми, тож був викли- каний головний ╕нженер квебексько╖ ф╕рми.


- Серйозна справа, але не загрозлива, - вир╕к в╕н по оглядинах.


Але робити ╕стотне щось, що не допускало б тра- гед╕╖, чомусь не взявся. Натом╕сть х╕ба пов╕домив


генерального п╕дрядника ╕ то не телеграфом або телефоном, аби приховати тривожний стан в╕д ро- б╕тник╕в на мосту, а посланцем. Очевидно, поголос пот╕м ╕шов пом╕ж люду, доб╕гав серпень, ╕ з ним до- б╕гав буд╕вельний сезон, начальство остер╕галося, що роб╕тники попросту розб╕жаться...


Наступного ранку роботи продовжували, як рап- том пом╕тили ще один прогин. Та й цього разу за- м╕сть реально╖ д╕╖ могли вт╕шитися х╕ба телеграмою в╕д консультанта ф╕рми. Той радив не зб╕льшувати навантаження, а ще прислав еск╕зний малюнок ╕ по- сп╕шив запевнити:


- Для виправлення потр╕бно т╕льки три години роботи ╕ 100 долар╕в.


Б╕да трапилася, коли стр╕лка годинника не доб╕- гала п"ятнадцяти хвилин до завершення робочого дня, - в╕с╕мдесят ш╕сть чолов╕к перебувало на буд╕в- ництв╕. Гучний тр╕ск ╕ крики в╕дчаю люду, що н╕сся стр╕мко униз назустр╕ч смерт╕, неймов╕рно бол╕сний крик, в якому лише безнад╕я... С╕мдесят п"ять чоло- в╕к загинуло на очах, дивом врятувалися лиш к╕лька, як╕ були на мосту, при тому числ╕ кран╕вник, який ╕с- тинно народився в сорочц╕.


...Т╕льки одних лекц╕й для ╕нженера замало, - то було тверде переконання Тимошенка з власного, зовс╕м недавнього студентського досв╕ду. Тому по- тр╕бно розбити студентство на групи, дати п╕дб╕рку практичних задач. Та де ╖х взяти, от╕ задач╕?!


╤ Степан Прокопович, хоч ╕з часом зап╕зно, бе- реться сам ╖х складати - засиджуватися доводилося нер╕дко до трет╕х п╕вн╕в. П╕зн╕ше задач╕ т╕ утворять книгу, яка ширитиметься вс╕ма ╕нженерними школа- ми держави, ще згодом вв╕йдуть вони в американськ╕ п╕дручники з опору матер╕ал╕в.


Нещастя Квебека, гадав Тимошенко, ма╓ виро- бити в ╕нженер╕в потребу за необх╕дност╕ будь-як╕ розрахунки перев╕ряти лабораторно. У Ки╖вському пол╕техн╕чному, на його погляд, лаборатор╕я була довол╕ пристойна, оснащена необх╕дними машина- ми, здеб╕льшого швейцарськими Амслера. Тут ╕шло випробування матер╕ал╕в для промисловост╕, охоче студентство досл╕ди проводило ╕нколи, а неохоче, - зв╕сно, х╕ба погляд байдужий кине в той б╕к.


- Не ╕нколи досл╕ди, - наполягав Степан Проко- пович, - лабораторн╕ заняття мають ╕ти паралельно лекц╕ям, приладами перев╕ряти розрахунки. Досить б╕ди Квебека...


Та от притичина: де взяти прилади? Таких, як бачи- лося Степану Прокоповичу, просто в природ╕ ще не ╕снувало.


╤ тод╕ в╕н з ╕ншими небайдужими сп╕вроб╕тника- ми Ки╖всько╖ пол╕техн╕ки береться за ╖х конструю- вання та виготовлення.


З осен╕ дев"ятсот сьомого Тимошенко розширю╓ курс опору матер╕ал╕в на два семестри. Курс-то роз- ширю╓ться, а спудеям вчитись по чому? Ск╕льки б не никав очима полицями книгарень чи б╕бл╕отек, год╕ знайти такий пос╕бник. Н╕де не под╕нешся, Степане Прокоповичу, мусиш паралельно з лекц╕ями сво╖ми ще десь викро╖ти окра╓ць часу та виписати курс....


Сперш л╕тографським способом виданий, той курс став до вподоби у б╕льшост╕ техн╕чних вуз╕в держави: його видають вже накладом у десятки ти- сяч прим╕рник╕в, а на американському континент╕ в╕н буде перероблений на дв╕ частини та слугувати- ме не одному ╕нженерному покол╕нню.


А в л╕тню в╕дпустку - гайда в ╢вропу. Автори- тетний викладач Ки╖всько╖ пол╕техн╕ки не вважа╓ за


применшення гонору стати... студентом сво╓р╕дним. Заманлив╕ пляж╕ та парки затишн╕ нехай почекають, Степан Прокопович стара╓ться побувати на лекц╕ях у Гетт╕нген╕, де прослухову╓ курс Ф. Клейна з тео- р╕╖ пружност╕, курс В. Фойгта з г╕дродинам╕ки, а ще лекц╕╖ Л. Прандтля з аеродинам╕чно╖ проблематики; не зайве побувати на виставц╕ пов╕троплавальн╕й у Франкфурт╕-на-Майн╕. Справжн╕й вчений, гадав в╕н, ма╓ знати все найнов╕ше.


А в Ки╓в╕ потихеньку, окр╕м наукових, ще й адм╕- н╕стративн╕ клопоти наздоганяли Степана Проко- повича. Сперш обирають його секретарем ╕нженер- но-буд╕вельного в╕дд╕лення, яке до приходу в 1905 роц╕ ╢вгена Патона н╕ живим було, ан╕ мертвим; згодом обирають його деканом цього ж в╕дд╕лення.


Ухилятися, зв╕сно, не в натур╕ Тимошенков╕й, але шкодував-таки за витраченим на р╕зн╕ поточн╕ клопо- ти часом. Хоч ╕ тод╕ з-п╕д його пера виходять науков╕ роботи, як╕ публ╕кують поважн╕ н╕мецьк╕ журнали.


М╕ж тим наб╕гали под╕╖, яких начебто можна було спод╕ватися, - ╕ все ж вони застають людину зненацька, як негаданий раз на к╕лька десятил╕ть трапля╓ться червневий приморозок: в╕д побито- го ╕не╓м картопляного цв╕ту в селянина мимовол╕ серце стиску╓ться. П╕сля под╕й дев"ятсот п"ятого року, в╕длиги першо╖ в тому стол╕тт╕, знов уряд по- чав гайки закручувати. Петербурзьке м╕н╕стерство осв╕ти сперш зизом дивилося на Ки╖вську пол╕тех- н╕ку, яка не посп╕шала виконувати черговий його шов╕н╕стичний припис, - наказувалося у пол╕тех- н╕ц╕ встановити норму прийому ╓вре╖в, а саме: не б╕льше 15 в╕дсотк╕в. Коли ж такий дикий припис не виконали, то кара нев╕дкладно настала. Трьох дека- н╕в Пол╕техн╕ки, для науки та остраху ╕ншим, було


ув╕льнено; серед них значилося й пр╕звище Степа- на Прокоповича.


Кара ця мала одну особлив╕сть. Ув╕льнен╕ та ╖хн╕ с╕м"╖ позбавлялися не лише засоб╕в до ╕снування, позбавлялися також казенного житла, яке дос╕ за- ймали. ╤ то ще не все, оск╕льки навчальн╕ заклади та значна частина промисловост╕ були державними, то ув╕льнених будь-куди з урядового терену забороня- лося надал╕ на службу приймати.


Порятувала цього разу Степана Прокоповича... наука. Минулого л╕та ╖здив в╕н ╕з с╕м"╓ю до Швей- цар╕╖, та не випадало йому милуватися вельми там- тешн╕ми кра╓видами, х╕ба пачку грубезну поштових лист╕вок ╕з кра╓видами тими прив╕з додому; в╕н зас╕в за статтю для оголошеного престижного техн╕чно- го конкурсу.


Хоча до в╕дпочинку справа так ╕ не д╕йшла, ро- боту сво╓часно завершив ╕ представив жур╕. То був неабиякий усп╕х. Степан Прокопович удостою╓ть- ся золото╖ медал╕ Журавського ╕ встига╓ одержати грошову прем╕ю - ваговиту довол╕, дв╕ з половиною тисяч╕ золотих рубл╕в. Небавом цю роботу перекла- ли французькою мовою, видрукували в Annales des Ponts et Chaussees, ╕ мала вона гарн╕ в╕дгуки фран- цузького ╕нженерного товариства.


А прем╕я помогла пережити лихий час, подару- нок рос╕йського шов╕н╕ста.


----- 3


олодимира Тимошенка п╕сля арешту б╕льшо- вики зачинили в довол╕ простору тюремну камеру, в як╕й пов╕тря однаково було густо про- сякнуте немитим т╕лом, не праними, видавалося, в╕чн╕сть онучами та ще сизуватим махорковим ди- мом, в╕д чого незвиклому довгенько доводилося кашляти та раз по разу чхати. У камер╕ почувався вже старожилом доб╕рний крим╕нальний елемент - в домушник╕в у сус╕дах були кишеньков╕ злод╕╖, а ведмежатники статечно опов╕дали сво╖ пригоди


граб╕жникам по╖зд╕в.


Слухаючи ц╕ нер╕дко хвалькуват╕ та в немал╕й м╕р╕ вигадан╕ опов╕дки, Володимир Прокопович з усм╕ш- кою подумки шкодував, що вибрав фах економ╕ста, а не письменника - крим╕нальних сюжет╕в наслухався небавом на ц╕л╕с╕нький том. У камер╕ поки що три- вало мирне сп╕в╕снування, бо молода б╕льшовицька влада почувалася довол╕ непевно ╕ не навчилася ще на пол╕тичних нацьковувати крим╕нал; х╕ба зр╕дка хто тузав сус╕да у картярських розб╕рках.


Власне, Володимиров╕ Прoкоповичу Тимошен- ков╕ петербурзька "кутузка" не була за новинку, ще при режим╕ царському за участь в Укра╖нськ╕й сту- дентськ╕й громад╕ його запроторили у сумно╖ сла- ви тюрягу "Крести" - похмуру буд╕влю з червоно╖ цегли, що наводила жах не лише на засуджених. Ле- генда опов╕дала, що якось цар наказав арх╕текторов╕ збудувати в"язницю р╕вно на тисячу камер. П╕д час буд╕вництва арх╕тектор, було, прокрався, ╕ в кару за те його замурували в тисячн╕й камер╕ - залишалось


тепер 999... ╤нша ж легенда заперечувала злод╕йство, арх╕тектора замурували, аби в╕н н╕кому не розпов╕в про та╓мниц╕ збудовано╖ тюрми. А ще третя опов╕д- ка була про вельми хвацьку допов╕дь арх╕тектора ╕м- ператоров╕:


- Ваша величносте, тюрма для вас збудована!


На що ╕мператоров╕ заманулося дотепом похизу- ватися:


- То не для мене, а для вас.


╤ посадив до буцегарн╕ нещасного арх╕тектора.


У "Крестах" мали нагоду розкошувати на нарах Керенський ╕ М╕люков, Троцький ╕ Луначарський, а ще ц╕лий виводок депутат╕в Першо╖ державно╖ думи, як╕ п╕сля розпуску ╖╖ в дев"ятсот шостому долучили- ся до "Виборзького звернення". Так вже складало- ся у Володимира, що не осторонь був громадського життя, - н╕ коли навчався в ╤нститут╕ шлях╕в сполу- чення, н╕ згодом, як перейшов на той же економ╕ч- ний факультет до тамтешньо╖ пол╕техн╕ки. В╕н сту- пив, не вагаючись, на нелегку дорогу середульшого брата Серг╕я, який очолював перед тим Укра╖нську студентську громаду. Р╕дко яка студентська акц╕я в Петербурз╕ в╕дбувалася без Серг╕╓во╖ участ╕ - п╕д час одн╕╓╖ з демонстрац╕й жандарми так брата по- били, що стояв в╕н, гадали, вже на смертн╕й дороз╕: та якось оклигав, вив╕в на стежечку до життя його ангел-охоронець, але з╕р у пошкодженому оц╕ так сповна й не вернувся.


Зараз теж Володимир не збирався п╕ддаватися ляков╕, перемелеться - борошно буде, х╕ба набри- дали б╕льше за пустобрех╕в-крим╕нальник╕в в╕зити нов╕тн╕х "революц╕онер╕в", переважно з сусп╕льно- го прошарку, званого у народ╕ босотою: вони почу- валися зарозум╕лими зверхниками, як╕ можуть без-


карно в╕дважити розмашистого "ляща" будь-кому з тих, у кого ще недавно в дом╕вц╕ було зась крок на- в╕ть ступити дал╕ передньо╖.


Найг╕рше, як заявлялися серед ноч╕ добряче п╕д- хмелен╕ нов╕ господар╕ життя з╕ сво╖ми дамами, вчо- рашн╕ми поко╖вками, кухарками чи просто пов╕ями вуличними, вдягнутими з жахливим несмаком, оче- видно, у награбоване щойно в недавн╕х сво╖х госпо- динь, т╕ парочки гонорово проходилися камерою, розглядали зверхньо ув"язнених та тицяли пальцями в них, мов у зв╕ринц╕ в зачинених у кл╕тки:


- Смотр╕, смотр╕, какой буржуй лупоглазий. На- в╓рно╓, експлуататор...


Володимиров╕ Прокоповичу на те не хот╕лося ан╕ см╕ятися, ан╕ тим б╕льше в╕дсварюватися. Батьков╕ його, народженому в дом╕ кр╕посного селянина, по- щастило зак╕нчити двор╕чн╕ курси у Харков╕ та здо- бути фах землем╕ра. Десяток рок╕в ним працював так, що одна зм╕на не витримувала з батьком, мусила приступати друга. Не менше трудився в╕н згодом, як ма╓ток в оренду узяв.


Хтозна, ск╕льки б ╕ще Володимиров╕ довелося сьорбати тут баланду тюремну, якби не вернувся вже тепер до Петрограду старший брат Степан. В╕д колишнього студента свого, а ниньки вельми впли- вового д╕яча-есера брат д╕знався, що звинувачують б╕льшовики Володимира в орган╕зац╕╖ страйку пе- троградських чиновник╕в: Володимир п╕сля зак╕н- чення навчання працював у М╕н╕стерств╕ шлях╕в спо- лучення, пот╕м служив у арм╕╖, а згодом продовжував у М╕н╕стерств╕ с╕льського господарства; трудився у м╕н╕стерств╕ вже й по жовтневому переворот╕.


Авторитет Степана Прокоповича серед студент- ства не знав революц╕й, переворот╕в та заварух, -


випустили з каталажки не т╕льки Володимира, а й ус╕х член╕в страйкового ком╕тету.


Тод╕ вже зовс╕м ╕нш╕ в╕три над Укра╖ною в╕яли, тож Володимир ╖де на батьк╕вщину. Ще й ╕ншим ра- дить, лиш злегка перефразувавши писане Гоголем до Антоновича:


- Мерщ╕й у Ки╖в! В╕н уже наш, в╕н уже не ╖хн╕й...


----- 4


онверт, який Степан Тимошенко тримав у руках, був з незвичною ще символ╕кою, де за-


м╕сть колишнього орла-мутанта - розлогий тризуб. Виявився той конверт листом прем"╓ра Укра╖нсько╖ держави Миколи Василенка. Поштар потрапив, певне, п╕д легкий дощ, тож на цупкому папер╕ три- зуб розплився ╕ нагадував скорше лапату шуфлю. Прем"╓р запрошував прийти до нього в справ╕ орга- н╕зац╕╖ Укра╖нсько╖ академ╕╖ наук.


"Ти вже знаний в ╢вроп╕ вчений, а тепер ще рол╕ бабц╕-повитухи тоб╕ забракло? - подумалося мимо- х╕ть чомусь невдоволено. - Чи й таке на в╕ку ма╓ су- дитися? Та не дано людин╕ знати, яку будуччину ╖й виписано; он вас тро╓ кревних брат╕в, а вс╕ так╕ р╕зн╕. Тоб╕ св╕т механ╕ки до шмиги найб╕льше, середульший Серг╕й дивовижно арх╕тектуру з пол╕тикою по╓днав, а Володимир, найменший, економ╕ку облюбував".


- Вже д╕╓ ком╕с╕я п╕д головуванням Вернадського, ╕ я просив би Вас взяти участь в╕д наук ╕нженерних, - несп╕шний тон прем"╓ра, ╕нтел╕гентн╕ манери та м"який, по-сво╓му дел╕катний погляд з-п╕д окуляр╕в мимовол╕ роззброювали сп╕врозмовника, нав╕ть як той налаштував себе було супроти.


- Справа ц╕кава, - не став лукавити Степан Про- копович, хоч ╕ був заскочений пропозиц╕╓ю. - От т╕льки з л╕тературною мовою в мене проблема, а ще г╕рша - з укра╖нською терм╕нолог╕╓ю...


- У вашому царств╕ механ╕ки б╕льше формул, н╕ж тексту. Погоджу╓теся? - чи то перепитав, чи швид- ше ствердив настирний господар каб╕нету.


З Володимиром Вернадським Тимошенко ран╕- ше зустр╕чався ╕ в Петербурз╕, ╕ в Москв╕, про нього лишилося в пам"ят╕ враження як про людину, що не молотить марно язиком. Сп╕льно доводилося роз- робляти статут Саратовського ун╕верситету, ╕нш╕ справи вир╕шувати - не було пересторог щодо цьо- го вже знаного вченого.


Тож д╕ло в"язалося невимушено й до пуття: Тимо- шенко готу╓ записку про в╕дд╕л механ╕ки, при якому належить постати експериментальн╕й лаборатор╕╖, допов╕да╓ т╕ матер╕али на ком╕с╕╖, а згодом публ╕ку╓ в трудах Академ╕╖. Було покладено з легко╖ руки Сте- пана Прокоповича початки академ╕чного ╤нституту механ╕ки. Гетьманським указом затверджують- ся перш╕ академ╕ки - ╕сторики Д. Багал╕й та О.Левицький, економ╕сти М. Туган-Барановський та В. Косинський, сходознавц╕ А. Кримський та В. Петров, л╕нгв╕ст С. Смаль-Стоцький, геологи В. Вернадський та П. Тутковський, б╕олог М. Кащенко, правознавець Ф. Тарановський та в╕д механ╕ки в╕н, Степан Тимошенко, - наступних академ╕к╕в мають надал╕ вже обирати.


До ладу спеленали "немовля-академ╕ю" поваж- н╕ учен╕, от т╕льки за академ╕чними в╕кнами той лад н╕тр╕шки не проглядався... Як полишила укра╖нська влада Ки╖в, а вв╕йшли б╕льшовики, то стала Академ╕я почуватися як на сухоти хворий - ╕ викашляти сво╖ проблеми самотужки було немислимо. В╕конце, в якому касири виплачували вченим дос╕ зароб╕тну платню, тепер було в╕чно зачинене, бюджет на р╕к наступний н╕хто й не гадав затверджувати, в тума- н╕, густому ╕ непроникному, полишалася подальша доля вс╕╓╖ Академ╕╖. Тривожн╕ розмови у коридорах та на з╕браннях; ╕ тут Степанов╕ Тимошенку привалило


щастя у кашу - ухвалили саме йому ╕ти до влади та рятувати молод╕ академ╕чн╕ установи. ╤ Степан Про- копович врешт╕ п╕шов...


Особняк цей наче навмисне хвалився сво╓ю роз- к╕шшю, йому, видавалося, аж не терпиться вистави- ти ╖╖ напоказ: прем"╓р б╕льшовицького уряду, ус╕х б╕дних та обездолених пролетар╕в, займав один з найбагатших особняк╕в у Липках. На ╜анку нац╕ли- лася в порожн╓ небо зен╕тна гармата, поруч виши- кувалися кулемети, - так ╕ не зрозум╕в Степан Про- копович, в╕д кого мав боронитися товариш прем"╓р; порожньо було ╕ в коридорах та приймальн╕ Раков- ського, не зустр╕в в╕дв╕дувач╕в у каб╕нет╕, х╕ба в тиш╕ в╕длунював кожен крок.


Голова укра╖нського уряду, який зовс╕м не волод╕в укра╖нською, а рос╕йською балакав так, наче навмис- не перекручу╓ слова, аби покепкувати з ц╕╓╖ мови, старався бути п╕дкреслено чемним, запропонував прис╕сти ╕ все силився пригостити некурящого гостя сигарою.


- Наш уряд зац╕кавлений у працях Академ╕╖, - го- ворив Раковський з великими паузами м╕ж словами, бо те кожне слово було заважке, мов в╕длите з оло- ва чи свинцю ╕ п╕дняти його можна х╕ба з натугою.


- Краще зверн╕ться до мо╖х м╕н╕стр╕в, вони швидше вам допоможуть.


До одного м╕н╕стра треба йти було вдосв╕та, бо б╕льшовики наказали чомусь годинники перевести на три години вперед, а другий м╕н╕стр приймав вчено- го, лежачи на диван╕, певно, хвор╕в. На обличчях обох м╕н╕стр╕в довол╕ великими л╕терами писалося, що за- сиджуватися в Ки╓в╕ вони аж н╕як не збираються, тож байдуже ╕ без розмов документ п╕дмахнули. Але спра- ва зроблена, життя Академ╕╖, хоч там як, а подовжено.


Тим часом влада у м╕ст╕ м╕нялася з╕ швидк╕стю, аж в очах мерехт╕ло, ╕нколи звикл╕ до всього кия- ни нав╕ть билися об заклад: хто вгада╓, яких кольо- р╕в завтра вив╕сять прапори на балконах? А голод м╕ж тим ставав щоднини все кр╕пше владарювати. У Пол╕техн╕чному ╕нститут╕, де також начитував лекц╕╖ Степан Прокопович, викладач╕ створили спец╕альний ком╕тет з добування ╖ж╕, ╕ верховодити в ньому зобов"язали невсипущого ╕ невсидющого професора ╢вгена Патона. Надовго запам"ятався день, коли для голодно╖ професури Патон дивом розжився пшеничним зерном - Степану Проко- повичу аж ц╕л╕с╕нький м╕шок д╕стався. Щоправ- да, зерно вологим було, досушували на балкон╕, де вмить його могли рознести непрошен╕ гост╕ з очима, такими ж голодними, як ╕ в людей, - табун- ц╕ голуб╕в, горобц╕в та ╕ншого птаства. Вартувати той неабиякий скарб посадили к╕шку ╤мпер╕ю, що кожного разу, як наближались нахабн╕ ╕ злод╕йку- ват╕ птахи, гр╕зно стовбурчила шерсть на загривку, метала з очей зл╕ блискавиц╕ або й нав╕ть п╕дн╕ма- лась на задн╕ лапи та голосно вурчала, наганяючи страху.


- ╢дине похвальне д╕ло ╕мпер╕╖, - см╕ялися хатн╕. Лунка тиша в академ╕чних коридорах не була порушена, як ки╖вськими вулицями промаршували частини Добровольчо╖ арм╕╖. Степан Тимошенко негайно запису╓ться на прийом до ком╕сара з на- вчальних справ професора Спекторського: як-не- як, знайом╕ ще з дев"ятсот шостого року, з Гетт╕н- гену, де разом вивчали заруб╕жну науку. П╕зн╕ше Тимошенко мав д╕ло з ним як з ректором Ки╖всько- го ун╕верситету: десь теплилась над╕я, що таки не


формально зустр╕не колегу давнього.


- Наш уряд не визна╓ н╕ Укра╖ни, н╕ створених будь- ким укра╖нських установ, - ковзнув Спекторський та- ким поглядом, що вода в графин╕ замерзати стала.


З г╕ркотою опов╕да╓ про те Степан Прокопович на академ╕чному з╕бранн╕. Не йме в╕ри вчений на- род, що не позбувся дос╕ над╕й на Б╕лий рух:


- То в Спекторського душа зачерств╕ла, от якби по╖хати у Ростов, безпосередньо до уряду Добро- вольчо╖ арм╕╖...


╤ знову вс╕ дивляться в б╕к Тимошенка.


...╤ по╖хав Степан Прокопович до Ростова за Ака- дем╕ю просити, то н╕чого, що дерев"ян╕ лавки "тре- тього класу", що в Ростов╕ н╕де голову прихилити, бо вщерть заповнив м╕сто прибулий люд; тож спати дозволили на зал╕зничн╕й станц╕╖, у тому ж вагон╕. У першу н╕ч холод не дав з╕мкнути очей, а теплого одя- гу не брав ╕з собою - на п╕вдень же ╖хав...


╤ ось в╕н у приймальн╕ м╕н╕стра ф╕нанс╕в Бер- нацького: цей напевне в╕дмовити не повинен, ра- зом викладали у Петербурзькому пол╕техн╕чному ╕нститут╕.


- Укра╖нськ╕ науков╕ заклади наш уряд не можуть ц╕кавити, - в╕дпов╕дь тепла, як вагонна лавка у при- морозок.


"Ну, не вс╕ ж так╕, комусь ма╓ душа за науку ще- м╕ти", - роздуму╓ Тимошенко у приймальн╕ м╕н╕- стра осв╕ти.


Навдивовижу, майже слово в слово, почув Сте- пан Прокопович те, що й у попередньому каб╕нет╕.


Може, в╕н невезучий просто, он при╖хав до Рос- това Володимир Вернадський, св╕това наукова вели- чина, раптом йому засв╕тить, принаймн╕ хоч зблис- не, невеличка удача.


Не засв╕тила, не блиснула.


Зрештою, картав себе Степан Прокопович, в╕н д╕╓ надто прямол╕н╕йно, треба шукати зв"язки, може, як╕сь знайомства в пригод╕ стануть. Зустр╕в якось товариша по Пут╕йському ╕нститутов╕, п╕зн╕ше ра- зом викладали в Петербурзьк╕й пол╕техн╕ц╕. Невже в╕двернеться, тим паче у Ростов╕ його старший брат Драгомиров, довол╕ впливовий тут генерал, близь- кий до Ден╕к╕на, подейкують. А батько брат╕в Дра- гомирових, теж генерал, родом ╕з Конотопського пов╕ту, генерал-губернатором ки╖вським був. Та ще й брати зак╕нчили Ки╖вський кадетський корпус - невже серце не тьохне?


Не тьохнуло, холодним лишилося, як лоб мерця. З б╕дою пополам, назад вертаючись, якось до-


брався разом ╕з Вернадським до Харкова, а там хоч плач - у потягу жодного м╕сця. Ввечер╕ причепили службовий вагон, в якому мав постачальник арм╕й- ський ╖хати: укл╕нно просимо, в╕зьм╕ть нас...


╤ справд╕ милостиво дозволили, в╕двели на п╕длоз╕ м╕сце в к╕нц╕ порожнього вагона: так ╕ ╖хали, якийсь постачальник, барига, що заробляв ма╓тки на солдат- ськ╕й кров╕, ╖хав ╕з шиком, ╕ вони, академ╕ки, на п╕длоз╕...


- Н╕, - п╕д вистук кол╕с думав Степан Прокопо- вич, - про це належить колись написати, викро╖ти шматочок часу не лишень для наукових роб╕т, зна- них уже у св╕т╕, а хоч конспективно покласти на па- п╕р невигадан╕ й непричесан╕ спомини. В╕н ще ко- лись напише, але де ж в╕н на ц╕й земл╕ знайде тепер застосування сво╖м знанням, енерг╕╖ сво╖й задля роз- вою науки: невже доведеться податися у св╕ти, де ще ц╕нять розум людський ╕ в╕н комусь потр╕бен, невже знання його ╕ хист зовс╕м не треба сво╓му народу? Дик╕й орд╕ з╕ сходу принаймн╕ знання не до шмиги... А якщо й ви╖хати доведеться, то хоч би десь недале-


ко, до слова, у Югослав╕ю, щоби пот╕м легше вер- нутися: он ╕ брат╕в доля в св╕ти погнала, Володимир у Париж╕, в╕д укра╖нського уряду на мирову конфе- ренц╕ю радником в╕дрядили, Серг╕й десь у Польщ╕, - арх╕текторов╕ з ╕м"ям теж не св╕тить талан для сво╓╖ земл╕ в╕ддати.


Невже ем╕грац╕я - ╓дино можливий для нього шлях, невже, якщо прийме таке в╕н р╕шення, в остан- ню бодай хвилину не зможе сам перед собою його оскаржити?


----- 5


к переступив Тимошенко пор╕г т╕сненько╖ льв╕всько╖ квартири Йосипа Добротворсько-


го, недавнього начальника в╕йськового управл╕ння штабу Тютюнника, то немов Серг╕я Прокоповича в ту ж хвилю наглий правець схопив, а оч╕ примерзли накр╕пко до чолов╕ка, що сид╕в п╕д ╕конами за сто- лом. "Заг╕рняк!", - не йняв в╕ри очам сво╖м Тимо- шенко, не зразу знайшовшись на слово, а господар т╕льки головою з боку в б╕к крутив, кидаючи поди- вований ╕ тр╕шки тривожний погляд то на одного, то на другого.


- Зустр╕ч у рад╕сть чи...- сп╕ткнувся на слов╕, як прирождений за╖ка, Добротворський, ╕ тривоги у голос╕ його поб╕льшало.


- Я п╕ду, - видихнув Тимошенко врешт╕, мов п╕д воду оце п╕рнав ╕ т╕льки щойно хапнув пов╕тря. - Че- рез отого в провалл╕ пох╕д наш...


- С╕дайте! - раптом прикрикнув господар, на цей тон соб╕ право чомусь присво╖вши. - Не покуса╓теся.


"Тут щось г╕рше мало би статися, - майнуло в Тимошенка, - з ц╕╓ю ╕стотою непарнокопитою..." Нер╕шуч╕сть, незвична дос╕, ба, нав╕ть розгублен╕сть охопили його; в╕н же не в поход╕, де в мент справу би вир╕шив револьвер, в╕н у м╕ст╕ тепер чужо╖ дер- жави - не йти ж по-хлоп"ячому з цим падлюкою навкулачки...


Знехотя, в╕н опустивсь на ст╕лець.


- Хто тут святий? - охрипло ╕ зло спитав Добро- творський, тицяючи пальцем по черз╕ в б╕к кожного.


- Ви? Я? В╕н? Чи, може, не зна╓те, Серг╕ю Прокопо-


вичу, що Заг╕рняк пройшов весь Перший зимовий пох╕д, що нап╕вкал╕кою п╕сля поранення став, куль- гаючи дос╕ - руб три коп╕йки... А може, не знали, що в добрячих бувальцях то в╕н вирятував життя Тю- тюннику? ╤ хто посм╕╓ Заг╕рняку дор╕кнути за по- саду державного ╕нспектора, коли Юрко Тютюнник командував Ки╖вською групою Укра╖нсько╖ арм╕╖?..


Добротворський гарячкував ╕ вус╕б╕ч нервово блимав очима, мов прудке авто фарами на вибо╖нах у тем╕нь н╕чну:


- Давайте тепер перегриземося вс╕, в кожному вздр╕╓мо б╕льшовицького агента, щоб пот╕шити во- р╕женьк╕в наших...


- Х╕ба недоумок наступить вдруге на т╕ ж грабл╕? - огризнувся було Тимошенко.


- Р╕дну мат╕р у шпики московськ╕ небавом запише- мо, - неможливо було спинити господаря. - Зам╕сть п╕дозр безп╕дставних на ╕нше напряж╕мо м╕зки. Бо по- ши╓мося у н╕кчеми, якщо не вчитимемося на поразц╕: хто не зна╓ г╕ркого, не засмаку╓ й солодкого. Бо якщо в╕дверто, без витребеньок дипломатичних, то Петлю- ра себе вичерпав, знекровили нас ус╕х от╕ чвари, - ма- ╓мо почати, без пересвар та гризн╕, новий рух.


...То довга розмова негадано виникла, сперш До- бротворський, а пот╕м ╕ Заг╕рняк спроквола, опов╕- дали про сво╓ ситуац╕йне бачення, потребу створен- ня широкого парламентсько-селянського союзу, що зл╕пив би докупи все оте розпорошене ╕ розсварене.


"Бог йому суддя, - думав про Заг╕рняка Тимошен- ко по т╕й розмов╕. - Чуж╕ гр╕хи перед очима, а сво╖ за плечима, - може, ╕ справд╕ на невинного клепав, хто здатен у чужу душу заглянути?.. А от про той союз, в╕д Петлюри окрем╕шн╕й, варто почути думку Дми- тра Донцова".


Зараз, коли по листопадовому поход╕ Серг╕й Прокопович ос╕в у Львов╕, в╕н частенько зустр╕чався з Дмитром ╤вановичем, ╕ стосунки ╖хн╕ склалися ╕с- тинно приязн╕.


Якийсь смуток змайнув в очах Донцова, як став опов╕дати Тимошенко про ту мову ╕з Добротвор- ським та Заг╕рняком, про вагання Симонов╕ Петлю- р╕ нашкодити, якого таки поважав, хоч ╕ не заплю- щував оч╕ на хиби.


- Йому закидають багато злочин╕в ╕ дурниць, - не став та╖тись Дмитро ╤ванович, - але ма╓ в╕н т╕льки одну-одн╕с╕ньку ваду: се заслаба людина.


А помовчавши, мов оч╕куючи на перечення, до- дав, час в╕д часу примовкаючи, слово потр╕бне п╕д- шукуючи:


- В╕н був запан╕брата з окруженням, яке його ви- сунуло, а сього юрба не дару╓... В╕н не став понад масою, лишився у н╕й - р╕ч непростима для чолов╕- ка, що ма╓ асп╕рац╕╖ вождя. Не бачив, що часи Гар╕- бальд╕ минули, що дик╕й ╕ чорн╕й сил╕, яку розвинула большевицька Рос╕я, треба було протиставити щось р╕вноварт╕сне. А для цього в н╕м забагато м"якост╕ та шляхетност╕. Петлюр╕ бракувало, певне, отого ге- н╕ального цин╕зму, який мав до сво╖х якоб╕нц╕в пер- ший Бонапарт.


Серг╕й Прокопович ц╕нував ерудиц╕ю Донцова, з повагом ставився до його напористост╕, але його коробили не раз от╕ неприйнятн╕ для себе сл╕вця на кшталт "маса", "юрба" та ще замашист╕ вирази, мовби сокирою з-за вуха.


- Але ж в напрям╕ руху свого в╕н таки був посл╕- довний, - за╖кнувся перечити Тимошенко.


Дмитро ╤ванович блимнув на те з-п╕д лоба, мов на давнього ворога:


- Напрям то правильний - у ╢вропу... Але ро- с╕йськ╕й нац╕ональн╕й ╕де╖ вартувало б поставити впоперек такий самий впертий ╕ безпардонний на- ц╕онал╕зм, котрий робив дива в Латв╕╖, Естон╕╖, Ф╕н- лянд╕╖, Франц╕╖, Серб╕╖, Польщ╕ чи Груз╕╖. Бо наш╕ соц╕ял╕сти не побачили, як з╕ старого трикол╕рно- го рос╕йського прапора б╕льшовики в╕ддерли б╕лу ╕ синю частину, не роблячи його при тому менш рос╕йським. А чи ма╓мо право зараз спок╕йно соб╕ сид╕ти? Н╕, бо нав╕ть хвилева невдача ор╕╓нтац╕╖ на ╢вропу н╕ск╕льки не нищить правильност╕ д╕й, як не знищили невдач╕ Сагайдачного п╕д Москвою та Ма- зепи тод╕, п╕д Полтавою...


У суворому ╕ пронизливому якомусь погляд╕ Дми- тра ╤вановича, видавалося, ╕скра раптом зблимнула, мов крем╕нь ударив об крем╕нь, - ╕ Тимошенко ми- мовол╕ позаздрив упевненост╕, нав╕ть самовпевне- ност╕ цього чолов╕ка.


...Найг╕рше рани на т╕л╕ заживають п╕зньо╖ осен╕, у передзим"я, у марудну, кислу й сиру погоду. Ду- шевн╕ рани в Серг╕я Прокоповича та його побра- тим╕в п╕сля походу ос╕нньо-зимового заживали ще бол╕сн╕ше та пов╕льн╕ше, зарубцьовувалися вельми спроквола ╕ довго кровили.


У перш╕ часи настало якесь дивне затишшя, мов п╕cля бур╕ знеможен╕ в╕три втомлено склали крила. Т╕льки чутки та здогади неймов╕рн╕ шелест╕ли по- м╕ж людей, насторожували ╕ бентежили недавн╕х вояк. Подейкували, що тепер cтосунки м╕ж Петлю- рою ╕ Тютюнником геть прохолодними стали, мав Головний отаман коштами п╕дсобити, аби генерал до Румун╕╖ перем╕стився ╕ там розбудовував укра╖н- ськ╕ сили. Насправд╕ ж Тютюнник марно чекав на пом╕ч ╕ врешт╕ мусив самотужки пулятися.


А ще Серг╕ю Прокоповичу скалкою, п╕д н╕готь за- гнаною, нили й дос╕ пекли слова Отмарштайна про лист укра╖нських екзильних урядовц╕в до зверхник╕в Польщ╕, аби помоч╕ Тютюнник в╕д них не одержав: п╕ди ж, д╕знайся нев╕дь у кого, на чийому боц╕ тут правда...


Та не складати ж рук, однаково треба д╕яти, не потече водичка п╕д кам╕нь лежачий, х╕ба черва там заведеться...


Не в╕дн╕кувався Серг╕й Прокопович ╕ не в╕дмов- чувався, коли мова зайшла про потребу скликання Селянсько-Парламентського союзу, коли його за- пропонували на голову, коли резолюц╕╖ приймали непоштив╕ довол╕ до урядовц╕в сво╖х ем╕грац╕йних. Вельми рук тут докладав полковник Йосип Добро- творський. Не водилося л╕ньок ╕ за метушливим, як звично, Заг╕рняком. З ним Тимошенков╕ ще дов- го було якось н╕яково бодай поглядом зустр╕тися, не кажучи вже перемовитися скупим нав╕ть словом. Сперш на думку ос╕нн╕ми сизими хмарами напливали сумн╕ви щодо дворушництва Заг╕рнякового: чи ж бо докази вс╕ правдив╕, точило шашелем сумл╕ння, бо ж чув усе Серг╕й Прокопович винятково з чужих вуст.


А траг╕чна помилка ╕з затримкою виходу ╕з села, коли нависала загроза оточення, могла бути т╕льки помилкою. Люди справд╕ падали з н╕г, кульгавому ж Заг╕рняков╕ й зовс╕м ставало непереливки. Над- м╕рна п╕дозр╕л╕сть у пору лиху, гадав згодом Тим- ошенко, ц╕лком зрозум╕ла, бо найменший хибний чи необачний крок м╕г вартувати життя. Врешт╕, Серг╕ю Прокоповичу хот╕лося бодай вибачитися перед Заг╕рняком та щиросердно з╕знатися у влас- них гр╕ховних п╕дозрах.


Але й на це в Тимошенка чомусь забракло душ╕.


----- 6


╕ св╕ти, у як╕ нам╕рився податися Степан Про- копович Тимошенко, на погляд поз╕рний, не- зм╕римо велик╕, але хто там ╕ де чека╓ його? Проте в╕н вчений, чи╓ ╕м"я вже знане в ун╕верситетах ╢в- ропи, ╕ ма╓ зд╕йснити усе, що йому долею буде на-


писане.


Лишаються в пам"ят╕ окрем╕ кадри - так можна фотограф╕╖ тасувати, ╕ в м╕ру того, як зн╕мок зм╕ню╓ ╕нше фото, так ╕ в пам"ят╕ призабутий уже еп╕зод один за одним чергу╓ться.


Ось добира╓ться в╕н у Ростов, у марн╕й над╕╖ на п╕дтримку, ╕ на станц╕╖ як╕йсь по╖зна обслуга вельми вт╕шила пасажир╕в: по╖зд не зможе дал╕ йти, нема╓ палива. ╤ викочу╓ться натовп з вагон╕в, з хряскотом лама╓ паркани й плоти, по╖зд руша╓, та ненадовго. Посеред л╕су нагла зупинка - пров╕дники обходять вагони ще з л╕пшою новиною: не пройде дал╕ н╕ к╕- лометра по╖зд, доки пасажири не зберуть ╕ не вру- чать машин╕стов╕ зазначену суму.


У Новорос╕йському з його пронизливим в╕тром ╕ безперервним дощем пароплава чекають чотири доби. У Феодос╕╖, втомлен╕ та зголодн╕л╕, д╕знають- ся прегарну для них новину - в м╕ст╕ ╓ нав╕ть д╕ючий ресторан. Заледве об╕д замовили, як тут ввалю╓ться натовп ц╕л╕с╕нький п"яних у дим оф╕цер╕в Добро- вольчо╖ арм╕╖. Крики, лайка захрипла ╕ вимога вс╕м штатським забиратися геть: для Степана Прокопо- вича то було першим знайомством з вояками, як╕ йменували себе визволителями Рос╕╖; подальш╕ зна- йомства так ╕ не зм╕нили тих перших вражень.


"Кого т╕льки зл╕ в╕три того стол╕ття не занесли на цю згорьовану землю, хто т╕льки не тужився за- гребти ╖╖ в сво╖ жад╕бн╕ пригорщ╕", - наб╕гали думки в Степана Прокоповича, як ходив на базар у Севас- топол╕ прикупити ╖ст╕вного, бо п╕ти в ресторац╕ю, де пропивають останн╓ вояки Добровольчо╖, нада- л╕ не зважувався. Мав в╕н нагоду в Ки╓в╕ спостер╕га- ти за н╕мцями, що поз╕рно до населення ставилися дружелюбно, х╕ба заклопотан╕ вельми були, як по- б╕льше вхопити ╕ вивезти зб╕жжя та р╕зного харчу. Бундючним англ╕йцям байдуже геть, яка тут кра╖на, ╤нд╕я чи Еф╕оп╕я, на люд тутешн╕й дивилися тими ж очима, як на бур"ян придорожн╕й. Французам же бачилася окупац╕я як зароб╕ток, не пропуска- ли вони м╕зерну нагоду десь поживитися, - вельми кумедно було спостер╕гати, як шпац╕рують вони на бульвар╕ а чи пристан╕ в Севастопол╕, закутавшись аж н╕як не в зимну пору в розк╕шн╕ та дорог╕ нор- ков╕ шуби й насунувши на оч╕ хутрян╕ шапки. Гру- б╕стю ╕ брутальн╕стю в ставленн╕ до ж╕ноцтва не поступались вони здеб╕льшого п"яному оф╕церству Добровольчо╖ арм╕╖.


Чергуються в пам"ят╕ у Степана Прокоповича зн╕мки, мов ╖х хтось несп╕шно тасу╓, як картярську колоду... Одеса, Босфор, Принцев╕ острови, Со- ф╕я, Белград, де вперше за три з лишком м╕сяц╕ м╕г заснути не на дошках чи просто немит╕й п╕длоз╕, а в справжн╕с╕ньк╕й хрустк╕й б╕лосн╕жн╕й постел╕, що пахне в╕трами; врешт╕ Загреб. Лист в╕д ректора тамтешньо╖ пол╕техн╕ки з пропозиц╕╓ю прибути на перемовини про роботу.


Та от притичина: що вдягнути на зустр╕ч ╕з ректо- ром? Не в ц╕й же йти в╕йськов╕й форм╕, яку вим╕няв за харч на базар╕... Старий костюм, який перепросив


Степан Прoкопович, ще довго його дивуватиме - як т╕льки могли пропустити до ректора в такому же- брацькому вбранн╕...


Цю сердечну розмову в╕н пам"ятатиме, як нав╕ть зб╕жать роки чи десятил╕ття. Ректор з╕брав у сво╓му каб╕нет╕ вс╕х декан╕в пол╕техн╕ки. То були поважн╕ науковц╕, що в╕льно почувалися не лише на теоре- тичному терен╕, а й знали виробництво як ╕нженери в минулому Австро-Угорсько╖ ╕мпер╕╖. Слово за сло- вом, ╕ з"ясувалося, що Степан Прокопович ╕ ╓ тим Тимошенком, з роботами якого давненько знайом╕ й на як╕ нер╕дко спираються.


- Пропону╓мо вам зайняти кафедру опору мате- р╕ал╕в, - по цьому вимовленому ректором у Степана Прокоповича мов тягар з плечей спадав: невже вре- шт╕ ск╕нчилися понев╕ряння? Невже доб╕гла к╕нця та смуга тривог ╕ невизначеност╕, коли йдеш, мов у н╕чному л╕с╕, та ще й ╕з зав"язаними очима, т╕льки но- гами навпомацки дорогу пробу╓ш?


- Викладання вашого предмета почнеться, як завше, з осен╕, - продовжував ректор. - Але пропону╓мо вас зачислити в професори вже зараз.


З якою рад╕стю, з якою вт╕хою невимовною мож- на тепер продовжувати сво╖ теоретичн╕ роботи, а ще вивчати хорватську мову - читати швидко на- вчився, а от розмовляти... Виявля╓ться, говорити на близьк╕й до р╕дно╖ мови ще й як непросто, але то не найважча проблема.


Можна нарешт╕ зв"язатися листовно з колега- ми з ╕нших ╓вропейських ун╕верситет╕в, в╕дновити давн╕ стосунки, насамперед з професурою Англ╕╖ та Н╕меччини. Дн╕ й тижн╕ зб╕гали неймов╕рно швидко, видавалося, аж миготять вони перед очи- ма, життя входить у звичну кол╕ю... От якби ще


с╕м"ю вихопити з краю, який зл╕ люди п╕дпалили навмисне, ╕ те невситиме полум"я жодн╕ в╕три вга- мувати дос╕ не в сил╕.


Невелика публ╕кац╕я в середин╕ травня в хорват- ськ╕й газет╕ змусила серце битися так, мов Степан Прокопович на одному подихов╕ виб╕г сх╕дцями бу- динку принаймн╕ на сьомий поверх.


- Ки╖в знову в╕льний! - те, що спок╕йним, нав╕ть байдужим тоном п╕д чужим пером ╕шлося у публ╕ка- ц╕╖, йому зараз корт╕ло голосно вигукнути. Хреща- тиком парадним стро╓м 9 травня промарширували союзницьк╕ польськ╕ в╕йська п╕д орудою вихованця бережансько╖ г╕мназ╕╖ з Терноп╕льщини генерала Ридз-Смигли ╕ шоста див╕з╕я УНР полковника Мар- ка Безручка. - Саме час мен╕ с╕м"ю сюди вирвати...


╤ знову дорожн╕ пригоди, щоправда, несп╕вм╕рно др╕бн╕ш╕ в╕д шляху страдницького в Загреб, але ось в╕н уже на пороз╕ дом╕вки...


То незабутн╕ хвилини, коли рад╕сть зустр╕ч╕ аж переляку сяга╓, коли з подиву наступа╓ на хвилину оц╕пен╕ння; слава Богов╕, вс╕ жив╕ та здоров╕.


А ще тиха рад╕сть ос╕дала на душу. Хоч як було скрутно укра╖нськ╕й влад╕, та с╕м"ю у безвиход╕ не покинула. Пол╕техн╕чний ╕нститут справно дружи- н╕ платив його платню. Професура ком╕с╕ю зорга- н╕зувала, аби харч╕ забезпечувати, ╕ належну частку його, попри мандр╕вки Босфорами ╕ Принцевими островами, с╕м"╖ видавали. А що часи скрутн╕, то вже видивився Степан Прокопович на зас╕дання в Ака- дем╕╖ наук. Вельми благенько вдягнут╕ академ╕ки, все поношене на них або те, що, струснувши пилюку, перепросили з прадавн╕х час╕в. У маститого акаде- м╕ка Граве чоб╕т геть ╖сти схот╕в, тож п╕дошва моту- зочкою перев"язана...


Не хот╕ли домашн╕ Степана Прокоповича збира- тися в дорогу, та гармати б╕льшовик╕в, що наступа- ли знову на Ки╖в, вельми переконливо загомон╕ли. ╤ вже останн╕м по╖здом, останн╕м вагоном рушили у нове життя.


Ще пощастило у Варшав╕ з братом Серг╕╓м поба- читися. На б╕ду, той захвор╕в, побалакати л╕кар╕ до- зволили лиш через в╕кно ╕ то к╕лька хвилин - дос╕ три роки не бачилися ╕ не знайти на земл╕ ворожки, яка б сказала напевне, чи побачаться ще ╕ коли.


Так╕ бол╕сн╕, злов╕сними спалахами часто осяян╕, т╕ роки. Що там, за спалахами тими й загравами, че- ка╓ на нього ╕ його брат╕в?


----- 7


аменюкою важн╕зною, брилою неп╕дйомною привалила душ╕ багатьох поразка Другого зи- мового походу. Почалися метушлив╕ пошуки якогось виходу, проте нагадували вони найчаст╕ше мацання на- осл╕п руками дверей у ц╕лковит╕й темен╕, та ще й незу-


гарн╕ пошуки у к╕мнат╕, де зроду й не було тих дверей. Найг╕рше заколотилося по тому селянсько-пар-


ламентському хуралов╕: чутки, здогади ╕ прожекти шаруд╕ли та сновигали, як голодн╕ миш╕ в порожн╕й комор╕. Добротворський, сторожко озираючись на- в╕ть тод╕, коли чужих вух не було ╕ близько, д╕лився найпота╓мн╕шим:


- Треба ск╕нчити нам гру дитячу в державу. Св╕- домий укра╖нець ма╓ знищити св╕й будь-який уряд, бо ж скоро розгорнуться велик╕ под╕╖ ╓вропейського значення. ╢вропа т╕шитиметься вельми з уряду УНР, аби р╕зними договорами накинути ярмо на шию на- роду нашого...


╤ Добротворський нав╕ть жестами брався показу- вати, як те ярмо через голову накидають та припа- совують вже до пл╕ч, як мулятиме вельми воно ╕ як важко буде його скидати.


- Нам не простять, - сумовито ╕ перелякано бала- кав тод╕ полковник, - якщо продамося ╢вроп╕ й до- ведеться воювати з укра╖нськими б╕льшовиками - з обох бок╕в пролл╓ться тод╕ братня кров...


А ще ╕нш╕ наш╕птували:


- Чого-то п╕сля поразки праця Юрка Тютюнни- ка стала такою вже пота╓мною? Чи правду казали, що об"явився аж у Румун╕╖?


Бо поляки, мовляв, з н╕г збилися, шукаючи гене- рала, - вир╕шили, що працю╓ на шкоду в╕н польськ╕й справ╕, нав╕ть депеш╕ писали в Бухарест, аби копну- ли того з румунського терену.


Приголомшив, мов по т╕мен╕ ковадлом бухнув, Чеботар╕в:


- Нам удалося встановити, що Тютюнник справ- д╕ працю╓ в контакт╕ з дефензивою 6-╖ Румунсько╖ арм╕╖, але зв"язаний через деяких наших колиш- н╕х, довол╕ в╕домих у минулому д╕яч╕в, з рос╕янами ╕ генштабом французьким. А вступа╓ в дружн╕ сто- сунки з Дмитром Донцовим та ╕ншими патр╕отич- но налаштованими людьми з м╕ркувань, що Укра╖на колись зв╕льниться ╕ держава заснована може бути т╕льки сильною особист╕стю, такою, як в╕н, генерал Тютюнник.


Т╕ балачки на тл╕ ошуканства Польщ╕, що зами- рилася в Риз╕ з б╕льшовиками, в╕ддала на поталу ╖м Укра╖ну та соб╕ в╕дпанахала зах╕дн╕ земл╕, жорновим каменем тисли на й так вже зболен╕ душ╕.


Нав╕ть не розсм╕шила сво╓ю абсурдн╕стю Серг╕я Прокоповича ще одна верс╕я, коли преса принесла приголомшливу зв╕стку про перех╕д Юрка Тютюн- ника через Дн╕стер ╕ перебування його в червоних. Неймов╕рне довелося в╕д Добровольського та Заг╕р- няка почути:


- То, знацця, невипадково... Тут вельми мудро за- думано. Коли настане знову в╕йна з б╕льшовиками, то з одного боку ми, а з другого - червон╕, д╕йсно велика арм╕я з гаслами визволення з-п╕д лядсько╖ не- вол╕. Арм╕я, котра укра╖н╕зована для б╕льш усп╕шно╖ боротьби з ╢вропою, арм╕я, в котр╕й завдяки старан- ням Тютюнника окажеться багато инших команди- р╕в, наших по духу. На чол╕ то╖ арм╕╖ стоятиме сам


Тютюнник, ╕ от в р╕шучий момент, будучи зв"язаний з нашим командуванням, умовля╓ться... Ми, перей- шовши до нього, в╕дкри╓мо фронт ╕ завдамо смер- тельного удару полякам та розпочнемо при велик╕й Укра╖нськ╕й арм╕╖ будувати свою власну державу.


Розвидн╕лося остаточно Серг╕ю Прокоповичу, враз пропали, наче досв╕тня мл╕ч, сумн╕ви щодо За- г╕рняка: за словесним лушпинням звичайн╕с╕нька зрада прихована, ще й так неоковирно тими луш- пайками прикрита, тож правду-таки казав цей не- г╕дник колись, що судитиметься ╖м ще зустр╕тися - ╕ розминутися просто так вже не випаде.


"...Що ж то за стол╕ття таке химерне ╕ що за земля така, як╕й невгамовний люд не дасть н╕ року спокою", - г╕рчило не раз на душ╕ Тимошенков╕. - Може, спробувати хоч в╕ддихатися в╕д цього усього, кличуть до Чех╕╖ друз╕ його, недалечко нав╕ть вони, може, послухатися?


----- 8


а бульвар╕ Кл╕ш╕, в кабаре "Мулен Руж", врод- лив╕ д╕вки рвучко вимахували сп╕дницями, ви- танцьовуючи хвацько канкан та чаруючи ним вже три десятил╕ття парижан ╕ гостей; виставков╕ салони за- повнювала вишукана публ╕ка, рясн╕ли вулиц╕ м╕ста з ранку до вечора розма╖ттям вбрання святечного люду, мовби й заняття ╕ншого в╕н не мав, окр╕м празникуван- ня, - Володимиров╕ Прокоповичу Тимошенков╕ Па- риж був до серця. От т╕льки милуватися ним часу бра- кувало: економ╕чного консультанта укра╖нських уряд╕в та кер╕вника ╤нституту економ╕чно╖ кон"юнктури при молод╕й Академ╕╖ наук молодо╖ держави послали на св╕тову конференц╕ю у Париж як економ╕чного рад-


ника нашо╖ дипломатично╖ м╕с╕╖.


А клопот╕в тут не бракувало, через них, наче в╕д пе- репою кр╕пкого, голова шумеляла п╕д веч╕р та ряб╕ло в очах... Оф╕ц╕йно делегац╕я УНР на св╕тову конфе- ренц╕ю не була запрошена, ще треба доводити сво╓ право на м╕сце п╕д пог╕дним цим сонцем та платана- ми височенними у затишних паризьких парках. Бра- кувало ╕ досв╕ду, ╕ вез╕ння, ╕ зб╕гу обставин бажаних.


- Ми при╖хали в Париж як новачки, - казати- ме про той час М. Рудницький, - не знаючи терену прац╕, позбавлен╕ всяких зв"язк╕в, в╕руючи, що само╖


"чистоти" справедливо╖ прац╕ вистачить...


Ще спотикатися почали, заледве 19 липня 1919 року Рада Народних М╕н╕стр╕в УНР переформува- ла склад укра╖нсько╖ делегац╕╖, затвердивши тепер головою м╕с╕╖ Михайла Тишкевича. Але в╕н не зразу прибути зм╕г, тож продовжував керувати попередн╕й


оч╕льник П. Сидоренко. То про нього у зв╕т╕ до укра- ╖нського МЗС писалося: "П. Сидоренко не ма╓ жод- но╖ дипломатично╖ п╕дготовки ╕ не зна╓ звичаю, ха- рактеру ╕ умов життя на Заход╕. В╕н в╕ддалив в╕д себе за час свого перебування в Париж╕ вс╕х прихильник╕в Укра╖ни, не зум╕вши соб╕ придбати нових приятел╕в". Покотилися весел╕ше справи, як прибув до Пари- жа Михайло Тишкевич. В╕н таки чимало робив, аби через от╕ викривлен╕ окуляри зах╕дн╕ альянти пере- стали дивитися на Укра╖ну як частину Рос╕╖. Навче- н╕ життям, тут ус╕ були однодумцями - наприк╕нц╕ вересня Симон Петлюра писав у Париж: "Жодних комб╕нац╕й на ╜рунт╕ в╕дновлення "╓дино╖, нед╕ли- мо╖ Рос╕╖" не повинно бути. Треба зац╕кавити фран-


цузьк╕ промислов╕ кола Укра╖ною".


Отим зац╕кавленням ╕ в╕ддавав найб╕льше уваги Володимир Прокопович. Бо ж французьк╕ ╕нвести- ц╕╖ в економ╕ку колишньо╖ Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ були таки чималими, сягали вони, за п╕драхунками ан- гл╕йського посла у Франц╕╖ Л. Беркл╕, 800 м╕льйон╕в франк╕в - ╕, що особливо значимо, вкладалися вони в п╕дпри╓мства, здеб╕льшого розташован╕ в Укра╖н╕. ╤нколи Володимиров╕ Прокоповичу долон╕ че- салися пожбурити вс╕ службов╕ папери в найдальшу шухляду, зустр╕тися з в╕домими земляками, в╕дв╕да- ти мистецьк╕ салони. До Парижа прибувало з р╕дних кра╖в все б╕льше знано╖ професури, талановитих ╕нженер╕в, таких, як ав╕атор та конструктор, якому належала вже низка св╕тових рекорд╕в, ╤гор С╕кор- ський. Олександр Архипенко хоч ╕ пере╖хав до Н╕ц- ци, та в столиц╕ не почувався гостем. Картини пол- тавчанки Мар╕╖ Башкирцево╖ викликають дискус╕╖ ╕ фах╕вц╕в, ╕ просто пошанувальник╕в, Олекса Гри- щенко в одному каталоз╕ з репродукц╕ями Ван Гога,


Модильян╕ й Мат╕сса. В╕дв╕давши першу виставку куб╕ст╕в в Ос╕нньому Салон╕, Г╕йом Аполл╕нер був у захопленн╕ в╕д роб╕т Соф╕╖ Левицько╖. Тканини Сон╕ Делоне з полтавського Граджиська, що по зам╕жж╕ набула французького пр╕звища, Париж перевдягли в кольори далеких полтавських лан╕в...


Але мр╕╖ ц╕ Тимошенку потр╕бно в╕дкласти, бо не захова╓ш у далеку шухляду насущне. Д╕яльн╕сть свою м╕с╕я ма╓ вибудувати в обстановц╕, коли, наче змовившись, ╕ рос╕йська, ╕ польська дипломат╕я у Па- риж╕ л╕дерам держав Антанти навперейми клепа╓: Укра╖на - то нова Мексика, захоплена анарх╕╓ю.


Чого та╖ти гр╕ха, сама м╕с╕я наша нер╕дко давала п╕дстави для критики, хай нав╕ть упереджено╖ та не- доброзичливо╖. По Актов╕ Злуки механ╕зм роботи держустанов просто не встигли "в╕дрегулювати", що давало п╕д╜рунтя для закид╕в: "У вас дв╕ арм╕╖ ╕ дв╕ закордонн╕ пол╕тики". А ще приналежн╕сть член╕в дипломатично╖ м╕с╕╖ до р╕зних пол╕тичних парт╕й та угруповань нагадувала ╕нколи ситуац╕ю ╕з вельми пл╕дно╖ сп╕впрац╕ Лебедя, Рака та Щуки.


Зрештою, 20 липня з В╕дня прийшла телеграма в╕д члена Директор╕╖ Андр╕я Макаренка про в╕д- кликання з посади голови дипломатично╖ м╕с╕╖ Ми- хайла Тишкевича. Закиди перед тим йому вислов- лювалися ╕ слушн╕, але й безп╕дставних та дивних звинувачень не бракувало, хоча б на кшталт: граф Тишкевич прагне окатоличення Укра╖ни, нав╕ть для цього закладено спец╕альну ╕нструкторську школу у Франц╕╖.


У Володимира Прокоповича, який щиро шанував голову м╕с╕╖, все ж були сво╖ зауваги. Якщо фран- цузьк╕ ╕нвестиц╕╖ в п╕дпри╓мства на теренах Укра- ╖ни становили 800 м╕льйон╕в франк╕в, а загальний


борг колишньо╖ Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ перевищував 14 м╕льярд╕в 700 м╕льйон╕в, то, под╕ливши першу циф- ру на другу, економ╕чний радник одержував менше шести в╕дсотк╕в. А чому ж тод╕ голова м╕с╕╖ згоджу- вався покласти на укра╖нськ╕ плеч╕ аж тридцять про- цент╕в ╕мперських борг╕в?


Конфл╕кт розв"язався сам собою: через дек╕лька дн╕в над╕йшло пов╕домлення, що Макаренка з поса- ди ув╕льнено ╕ його телеграма не б╕льше н╕ж аркуш паперу, пожмаканий у поштарев╕й сумц╕.


----- 9


оли врешт╕ Степан Прокопович добрався до Загреба ╕ зайшов до ректора пол╕техн╕куму,


той т╕льки головою струснув, наче видиво яке бачив та в╕рив ╕ не в╕рив власним очам.


- Ми читали в газетах про швидкий наступ б╕ль- шовик╕в, ось-ось могли вони взяти Варшаву, - по- яснював ректор св╕й подив. - Ми хвилювалися, що застрянете в Ки╓в╕ або нап╕вдороз╕. Нав╕ть над╕ю втратили, чи вернетеся до початку навчання.


Сердечна людина, той ректор... В╕н не вважав за обтяжливе поклопотатися, аби в школу д╕тей Тимошенка прийняли без зайвих формальностей та тяганини, а для Степана Прокоповича в╕дшукав асистента з╕ знанням рос╕йсько╖ мови.


Залишалось найтяжче - житло. З кра╖в сх╕дних, де не знала спокою земля, де двигт╕ла вона й стогнала в╕д вибух╕в та гармат, а небо н╕чне на шмаття рвали пожеж╕, з тих кра╖в вал люду котився на зах╕д у по- шуках спокою та прихистку. Винайти помешкання тут безнад╕йно, - так в один голос казали знайом╕. Тож як вже зовс╕м небагато часу до занять лишило- ся, ректор як тимчасове житло запропонував прим╕- щення майбутньо╖ лаборатор╕╖ Тимошенку.


Про т╕ два роки в частин╕ лаборатор╕╖ с╕м"я дов- го ще згадуватиме з п╕дсм╕шками та дотепами: одне л╕жко якось розм╕стилося, а д╕тям випало спати на табуретках. Десяток тих табуреток, хитромудро в╕рьовками перев"язаних, за конструкц╕╓ю утво- рювали подобу л╕жка; за матраци слугували м╕ш- ки, пахучим наповнен╕ с╕ном. Т╕ пахощ╕ Степану


Прокоповичу чомусь нагадували далеке тепер село Шпот╕вка на Сумщин╕, де на св╕т в╕н явився ╕ зв╕дки стежки у велике життя повели.


Щоправда, виникла одна непередбачувана при- тичина: дел╕катн╕ хорвати без запрошення в ц╕ роз- к╕шн╕ апартаменти не мали звички заходити, зате св╕й брат, вихований на звичаях ╕мпер╕╖ колишньо╖, м╕г приплентатися у будь-яку пору. ╤ тод╕ д╕тям уро- ки готувати частенько ставало н╕де, та й господин╕ з вечерею поратися непросто.


Та все минуще, бо небавом вдалося зробити не- абияке в╕дкриття: в ун╕верситетськ╕й б╕бл╕отец╕ була окрема к╕мната для занять професури.


Як ставав за кафедру Степан Прокопович пер- шого дня в Загреб╕, то чомусь кол╕на др╕бно трясли- ся, мов на холод╕ вистиг, - наче й не було сол╕дного викладацького досв╕ду в пров╕дних техн╕чних вузах Ки╓ва та Петербурга: боявся в╕н за мову свою, м╕- шану дивовижно, з хорватських та рос╕йських сл╕в в╕негрет. Але страх той швидко минув, розтопили його студентськ╕ допитлив╕ та дов╕рлив╕ оч╕.


М╕г би бути задоволеним Степан Прокопович першим роком викладання у Загребськ╕й пол╕техн╕- ц╕, якби... Якби теоретичний курс можна було п╕д- кр╕пити лабораторними заняттями з вивчення м╕ц- ност╕ буд╕вельних матер╕ал╕в.


- Якщо ми готу╓мо не паперових ╕нженер╕в, якщо хочемо випустити всеб╕чно п╕дготовлених до прак- тики фах╕вц╕в, - на рад╕ професор╕в допов╕дав Тимо- шенко, - то ма╓мо зорган╕зувати лаборатор╕ю з набо- ром нов╕тн╕х машин. Я готовий ви╖хати у в╕дрядження до ╓вропейських кра╖н, аби п╕д╕брати найкраще.


Закивали зг╕дливо голови професури поважн╕: не може Загреб лишатися хут╕рцем при великому


загально╓вропейському поселенн╕, ухвалили кошти в╕дпов╕дн╕ для в╕дрядження вид╕лити.


Чималенько задумав Тимошенко об"╖здити, голод науковий його п╕дганяв. Бо вже рок╕в с╕м не бував у пров╕дних зах╕дно╓вропейських лаборатор╕ях, не зустр╕чався з колегами тамтешн╕ми, нав╕ть ╕нженер- н╕ журнали були йому недосяжн╕. Тож над╕╖ на не- бавом побачене так╕ рожев╕ були...


╤ вже перша по╖здка до Мюнхена г╕ркий осад ли- ша╓. Наче й м╕сто те ж саме, що бачив колись, у дале- кому вже 1904-му, ╕ будинки лишилися попередн╕ми, от т╕льки у знан╕й лаборатор╕╖ новинок в╕н не знай- шов. ╤ люди як╕сь тут невесел╕ стали, давила ╖хн╕ пле- ч╕ невидимим тягарем ╕нфляц╕я, в╕дчувалося, що не до науки ╖м, бо нав╕ть недо╖дали вони.


Ось уже Штутгарт ╕ Карлсруе - ╕ там новинок не густо. Не в╕д╕йшли, певне, шпари в╕д Першо╖ св╕тово╖. У паризьких лаборатор╕ях, добре в╕до- мих Степану Прокоповичу ╕з дово╓нних по╖здок, теж марно шукати нового - мовби час зупинився, стр╕лка за стр╕лку чомусь зачепилася, ╕ н╕кому дати ╖м лад.


У Париж╕ зате з Володимиром, братом молод- шим, сталася зустр╕ч щаслива. Брат, що в м╕с╕╖ укра- ╖нськ╕й дипломатичн╕й тод╕ працював, запросив до себе, верстах у тридцяти в╕н жив в╕д столиц╕, - тихо там так оп╕сля гаму та гуркоту м╕ст великих, зовс╕м як десь у Шпот╕вц╕, далекому тепер укра╖нському, дов╕к сел╕ незабутньому.


Наговорилися за л╕та, в╕дколи не бачилися, ╕ за т╕ також роки, через як╕, може, судить, а може, й н╕, зу- стр╕тися.


- Напевне, зазна╓ поразки укра╖нська справа, - казав Володимиров╕. - Що робити дума╓ш?


Диво дивне╓, не побачив в очах брата розпачу, швидше була там затят╕сть.


- У В╕дн╕ ма╓ постати Укра╖нський в╕льний ун╕вер- ситет, - в╕дказував брат таким тоном буденним, наче на власному город╕ розпоряджався. - У Под╓брадах перемовини ведемо, облашту╓мо Укра╖нську госпо- дарську академ╕ю, а ще буде педагог╕чний ун╕верси- тет, школу пластичного мистецтва нам╕ча╓мо... Не вибудувати нам Укра╖ни без добрих фах╕вц╕в.


Воно-то так, лиш подумав Степан Прокопо- вич, бо не хот╕лося братов╕ настр╕й псувати. В╕н згадав, як у Ки╓в╕ якось вир╕шив п╕ти на зас╕дан- ня Центрально╖ Ради. Народу повн╕с╕нько, зала вщерть переповнена, але тут п╕д╕йшов молодий чолов╕к у солдатськ╕й г╕мнастерц╕, який, видавало- ся, знав його, - тут чимало було колишн╕х слухач╕в Тимошенкових лекц╕й. Як з"ясувалося, то на ньо- го звернув увагу Голубович, тод╕шн╕й голова Ради М╕н╕стр╕в УНР. В╕н пров╕в ╕ знайшов м╕сце поряд з ╕ншими м╕н╕страми. Степан Прокопович деякий час уважно слухав дебати, в╕дв╕юючи та в╕дс╕юю- чи, мов на в╕тров╕, словесну полову в╕д зерня жи- вого. Проблеми були непрост╕, бо б╕льшовицький уряд у Петербурз╕ зовс╕м непосильн╕ вимоги виста- вив. Знайомий уже подавно Володимир Винниченко пропонував деяк╕ корективи у в╕дпов╕дь внести, якесь


"пол╕в╕ння" зробити. Степан Прокопович пот╕м казав йому, що це н╕трохи б╕льшовик╕в не влашту╓: ╖м не "пол╕в╕ння" треба, вони на всю Укра╖ну зуб заточили.


Блажен, брате, хто в╕ру╓...


А йому, Степанов╕, доля напевне судила от╕ жор- на науки дов╕ку крутити, ╕ не ма╓ в╕н права зважати н╕ на як╕ мозол╕ на долонях.


Лондонськ╕ ж лаборатор╕╖ тим часом подивували Тимошенка сво╓ю закрит╕стю, безл╕ччю формаль- ностей, аби дозв╕л доступу надали, - наче не вчений шука╓ контакт╕в, а шпигун держави недружньо╖. Зате в Единбурз╕, на зборах р╕чних Британсько╖ асоц╕ац╕╖ для розвитку науки, при╓мна сталася зустр╕ч ╕з зем- ляком, Петром Капицею, - ╕ по батьков╕, ╕ по матер╕ нащадком давнього волинського аристократичного роду. Петро Леон╕дович, майбутн╕й Нобел╕вський лауреат, ум╕в бути душею гурту, охоче п╕сля поваж- них допов╕дей та дискус╕й забавляв публ╕ку ф╕зич- ними фокусами та кумедними експериментами.


Тривалою та по╖здка була ╕ виснажливою, зате в Загребський пол╕техн╕чний небавом почало при- бувати на той час найнов╕ше обладнання, яке т╕льки могла надати тод╕шня ╢вропа. ╤ слугуватиме те об- ладнання та лаборатор╕я тамтешн╕й професур╕ ╕ сту- дентству ще не одне десятил╕ття.


----- 10


же позаду Льв╕в, уже в споминах ╕ т╕ г╕рк╕ лис- топадов╕ дн╕, коли славне лицарство йшло в Другому зимовому поход╕ в╕двойовувати Укра╖ну: того лицарства частина була зовс╕м босою, ще чи- мало поп╕дв"язували п╕дошви шнурками, а ще хтось був у насп╕х сплетених личаках; ╕шли з гвинт╕вками, ╕ржею вкритими, в яких зам╕сть ремен╕в чомусь мо-


туззя лише тел╕палося.


Не судилося...


╤ розносила доля лицарство по св╕тах, одн╕ зне- в╕рилися, ╕нш╕, зуби м╕цно стиснувши, дал╕ справу свою вели, св╕й хрест не скинули з плечей. Серг╕я Прокоповича Тимошенка стежка житт╓ва повела на запрошення друз╕в в Укра╖нську господарську ака- дем╕ю, в Под╓брадах.


- Тут чималенько нашого брата, - опов╕дав про тод╕шн╓ життя Дмитро Дорошенко, - х╕ба полови- на колишнього укра╖нського Ки╓ва! Як у Но╓в╕м переповнен╕м ковчез╕, вс╕ "чист╕" й "нечист╕" зв╕р╕ зб╕глись докупи.


То вже пот╕м Серг╕й Прокопович в╕д Дорошенка почу╓ про "зв╕р╕в нечистих", а зараз, ╕дучи коридо- ром Академ╕╖, в╕н розминувся з невисоким повнува- тим чолов╕ком, - в╕н би й дал╕ соб╕ простував, якби не спинив його раптом погляд того зустр╕чного: мов низонули наскр╕зь с╕р╕ втомлен╕, наче примо- розком прихоплен╕, оч╕.


"Заг╕рняк!" - спалахнуло раптово, ╕ Тимошенко, спинившись, обернувся круто.


Той ╕ соб╕ приспинився, вони якусь мить стояли, розгублен╕ з неспод╕ванки, один на одного отетер╕ло


дивлячись, вп╕знаючи ╕ поступово упевнюючись, що не об╕зналися, вони стояли як вражен╕ струмом, коли беззвучно трясе, але й поворухнутися нав╕ть забракне сили.


- Бачив напис на дверях "Професор С. Тимо- шенко", - нарешт╕ вимовив, швидше вичавив ╕з себе Заг╕рняк. - Ситу лавочку тут для вас влаштував пан Масарик.


"А чого ж, - не здатен все ще на слово, подумав Серг╕й Прокопович, - хай там не вельми сита, але цю наукову "лавочку" згадуватимуть ╕ через десятил╕ття, ц╕нитимуть ╖╖ достойно ╕ через багато десятил╕ть".


Добра душа ╕ з╕ркий ╕нтелект Томаша Масарика, не раз балакали в Тимошенковому товариств╕, що, видавалося, бачив нав╕ть за миготливим виднокра╓м тод╕шньо╖ ╓вропейсько╖ коловерт╕, той самий Маса- рик, якого Бернард Шоу без вагань називав готовим президентом Сполучених Штат╕в ╢вропи, Прези- дент Чехословаччини Масарик допом╕г в╕дкрити ╕ ф╕нансово п╕дтримав укра╖нськ╕ виш╕. У Праз╕ д╕яли Укра╖нський в╕льний ун╕верситет ╕ Вищий педагог╕ч- ний ╕нститут ╕мен╕ Драгоманова, у Под╓брадському замку, що будував колись зять луцького ╕ галицького князя Ростислава Михайловича Оттокар ╤╤, знайшла ос╕док соб╕ Академ╕я.


Але не возв╕стив ще голосистий дзв╕нок про пер- шу лекц╕ю, як м╕ж студентства майбутнього зчини- лася колотнеча. Виявля╓ться, заклад задумувався за зразком звичайн╕с╕нького техн╕куму ╕ програмою на ст╕льки ж семестр╕в.


- Ми ма╓мо поважно вчитися, - наполягала мо- лодь. - На зборах же недарма ухвалили домагатися чотирир╕чного курсу з п"ятим роком навчання для п╕дготовки до державного ╕спиту та дипломово╖ пра-


ц╕. Не в╕дд╕ли, а факультети тут мають бути з декана- тами та професорськими радами - все, як у чеських високих школах. Ми хочемо здобути диплом ╕нже- нера.


- Браку╓ професури, - остер╕галося старше по- кол╕ння ем╕грац╕╖. - Не пересол╕мо з вимогами, а то, чого доброго, заклад не в╕дбудеться зовс╕м.


- Ма╓мо попрохати ╕ чеських професор╕в, - сво╓ вела молодь, що спиралася на однодумц╕в з╕ старшо- го покол╕ння.


Ще кинулися, було, шукати п╕дтримки у голови Укра╖нського громадського ком╕тету Микити Ша- повала, але й в╕д нього теж не дочекалася помоч╕, - чи побоявся довол╕ р╕шучий цей чолов╕к "пересолу", чи просто не в╕рив у таку можлив╕сть.


"Н╕, пане Заг╕рняк, - змайнула було в Серг╕я Про- коповича колюча, як сливова г╕лка, сердита думка. - Нав╕ть при доброму серц╕ Масарика манни з неба не буде - один раз лише падала".


Та пощастило ╕ цього разу.


Тимошенков╕ стар╕ знайом╕ ще по Ки╓ву в уряд╕ ЧСР ╕з розум╕нням поставилися до задумок моло- д╕ - УГА таки за╕снувала з часом як вища школа з трьома факультетами. ╤, окр╕м укра╖нсько╖, залюбки працювала тут знакова професура чеська. ╤ван Горбачевський викладав орган╕чну х╕м╕ю, Фед╕р Щербина - статистику, Василь Б╕днов - ╕стор╕ю Укра╖ни, Володимир Старосольський - державне право, а серед чесько╖ професури знаходимо ╕мена Яна Граського, котрий читав водносан╕тарну техн╕- ку, Рудольфа Кукача, що навчав буд╕вельно╖ техн╕ки, Теодора ╢жд╕ка, який викладав використання вод- но╖ енерг╕╖... Ус╕ вони були визнаними фах╕вцями з чималим списком опубл╕кованих наукових праць -


то н╕чого, що Академ╕я ще не мала н╕ фахових книг, н╕ таблиць, ан╕ жодного укра╖нського п╕дручника.


Дивовижне студентство заповнювало тут ауди- тор╕╖: пом╕ж нього чулося в зверненнях один до од- ного "пане хорунжий", "пане сотнику", а в згадан╕м щойно Заг╕рняком каб╕нет╕ з написом "Професор С. Тимошенко", де асистентом працював командир уславлено╖ див╕з╕╖ Олекса Алмаз╕в, звучало також


"пане генерале".


Викладач╕ Академ╕╖, при т╕м числ╕ чеськ╕, прекрас- но розум╕ли, кого й для чого вони готують. Про- фесор Давид Райх╕нштейн, що асистентом ран╕ше був у Альберта Айнштейна, лекц╕╖ починав, хоч ╕ з великим трудом, укра╖нською, прагнучи цим свою повагу виявити до окупованого народу; щоправда, траплялися й винятки. Колишн╕й професор Ки╖в- ського пол╕техн╕чного ╕нституту Кам╕л Шиндлер, зрусиф╕кований н╕мець, затявся було нав╕ть вживати слова "Укра╖на", "укра╖нське"; коли ж на чергов╕й лекц╕╖ бовкнув було "Малорос╕я", то студенти тут же встали ╕ покинули аудитор╕ю. Для Шиндлера вс╕ слов"яни були "русск╕м╕", нав╕ть чех╕в причислював до них. Врешт╕ ректорат у в╕дпов╕дь на протести сту- дентства ув╕льнив цього зазомбованого ╕мперськи- ми н╕сен╕тницями викладача.


...Для Заг╕рняка, думалося Серг╕ю Прокоповичу, тут просто "лавочка", зовс╕м ╕нше, напевне, скажуть вс╕ т╕, хто пройде тут повний курс.


Через роки колишн╕й студент ╢вген Маланюк Под╓брадську академ╕ю називатиме "Нац╕ональною пол╕техн╕кою" ╕ так напише про не╖: "Не можна не- дооц╕нювати того факту, що складн╕ високошк╕льн╕ дисципл╕ни вперше викладалися ╕ вчилися р╕дною мовою... в той спос╕б незм╕рно збагачувалася ╕ без-


державна мова, ╕ бездержавна нац╕ональна псих╕ка... Под╓брадська академ╕я була перш за все лаборатор╕- ╓ю, де культивувався тип нов╕тнього укра╖нця.... Це було чудове видовище - спостер╕гати, як з людсько- го матер╕алу, часом ще досить сирого... вир╕зьблю- валася, виформовувалася ╕ вишл╕фовувалась осо- бист╕сть, особист╕сть повноварт╕сна й нац╕онально конструктивна".


...Урешт╕ Заг╕рняк знову озвався:


- Мен╕ тут теж заманулося вчитися. Документи оце привозив, пристр╕лятись хот╕в...


Якось в╕дпустило немов Серг╕я Прокоповича, перестав електричний струм трясти, ╕ в╕н вимовив мало не байдуже:


- Не пристр╕лятися... пристрелити вас тут вар- ту╓. Шкодую за сво╓ малодушшя, тод╕, в листопад╕. Але не п╕зно...


╤ в╕н мимовол╕ крок уперед ступив ╕ завис висо- ченькою статурою власною над Заг╕рняком, що й до грудей його не дор╕с; той опасливо ступив крок на- зад, пот╕м, по ваганню на мить, ще один...


- Не т╕штеся, - з видихом зло в╕дказав Тимошен- ков╕, ╕ сив╕ оч╕ його крижан╕ли. - Зап╕знився я з до- кументами, через р╕к вел╕ли прийти...


А як дал╕ на к╕лька крок╕в позадкував Заг╕рняк, то з шип╕нням докинув знову давн╓ оте:


- Ще пощастить нам зустр╕тися на вузеньк╕й стежц╕...


"Що з падлюкою цим робити? - крутилася напу- дженою б╕лкою в колес╕ думка, - негайно в пол╕ц╕ю якось здати, сказати, що чек╕ст в╕н, напевне, шавка московського ГПУ? Але чим доведе, як╕ аргументи зможе навести, як╕ факти?"


----- 11


o був особливий вересневий день, в який немов дв╕ пори року зустр╕лися: лаг╕дн╕сть


л╕та, що прощалось ╕, видавалося, перепрошувало сором"язливо ус╕х за в╕дх╕д, за таку нечемн╕сть, ла- г╕дн╕сть пог╕дного сонячного дня так природно до- повнювалася розк╕шшю барв юно╖ осен╕, неймов╕р- них барв, якими спалахнули дерева вздовж вулиць. ╤ то був особливий день для студент╕в та професури Господарсько╖ академ╕╖ в Под╓брадах. На вщерть за- повненому людом перон╕ вони зустр╕чали митропо- лита Андрея Шептицького.


Гом╕н прокотився пероном, заледве заможна по- стать владики з"явилася в дверях вагона, шановано- го гостя студентки в╕тали кв╕тами, а сам митропо- лит був серед люду, мов батько серед д╕тей: нав╕ть височеньк╕ на зр╕ст професори Серг╕й Тимошенко ╕ правник Лука Бич, що здоровили насамперш, на голову нижч╕ були в╕д владики; пом╕тно постар╕лий за останн╕ роки, сивий весь, митрополит скидався на прадавнього пророка, який щойно з╕йшов з таких же сивих стор╕нок священних книг.


Владика Андрей з ╕нтересом знайомився з Акаде- м╕╓ю: той щирий ╕нтерес був написаний на його об- личч╕, ╕ н╕який артистизм в жодно╖ людини не здатен його ╕м╕тувати чи зам╕нити.


- У наш╕й б╕бл╕отец╕ вже близько двадцяти вось- ми тисяч книг, - т╕шився сам ╕ щиро хот╕в пот╕шити гостя Серг╕й Прокопович. - Це фахов╕, здеб╕льшо- го, видання для наших агроном╕чного, ╕нженерного та економ╕ко-кооперативного факультет╕в. Четвер- тина з тих книг рос╕йською, ст╕льки ж наближа╓ться


укра╖нською, чому неабияк рад╕: не зможуть тепер дор╕кнути нев╕гласи, що не ма╓мо сво╓╖ терм╕ноло- г╕╖ та м╕зер наукових видань р╕дною мовою. Зв╕сно, сюди надходять найнов╕ш╕ книги чеською, н╕мець- кою, англ╕йською, ╕спанською та сербською мовами. Тимошенко стримував себе ╕ не завше м╕г стрима- ти, бо хот╕лося опов╕сти, що готують тут справжн╕х фах╕вц╕в, що вчаться студенти до ш╕стдесяти годин на тиждень - сонце ╖м голоблею, х╕ба, п╕дпирати... ╤ здавати майбутн╕м випускникам треба до с╕мдеся- ти дисципл╕н, а до того стажування в р╕зних лабо- ратор╕ях пройти. Хто обрав спец╕альн╕сть х╕м╕ко- технолог╕чну, ма╓ виконати завдання в цукроварн╕й, ферментац╕йн╕й х╕м╕чн╕й технолог╕ях, техн╕чн╕й м╕- колог╕╖. А п╕сля завершення навчання та практики мають готувати дипломн╕ роботи, в яких уже розро- блен╕ повинн╕ бути проекти фабрик та повного об- ладнання ╖х устаткуванням ╕з детальними розрахун-


ками.


А х╕ба м╕г Серг╕й Прокопович об╕йти ╕стинне подвижництво сво╖х колег, професури Академ╕╖? Оплата педагог╕в, серед яких немало було з ╓вро- пейським чи й з╕ св╕товим ╕м"ям, навдивовижу низь- ка, м╕сячна платня професора ледве сягала сорока восьми долар╕в, доцента - близько сорока одного. ╤, попри це, йде тут жвава наукова робота.


- Лише за перших неповних п"ять рок╕в в Академ╕╖ п╕дготовлено сто ш╕стдесят п"ять п╕дручник╕в, себто майже кожного тижня виходив один пос╕бник, - не йнялося Серг╕ю Прокоповичу, ╕ на ту похвальбу не бачив в╕н в очах митрополита ╕рон╕╖, х╕ба зг╕дливо той лиш кивав головою.


Здеб╕льшого це були перш╕ в ╕стор╕╖ п╕дручники укра╖нською мовою в т╕й або ╕нш╕й галуз╕. За п╕в-


тисяч╕ перевалила к╕льк╕сть наукових публ╕кац╕й - реферат╕в, монограф╕й чи розв╕док, - причому не т╕льки укра╖нською, а й н╕мецькою, англ╕йською, чеською та ╕ншими мовами. А ще нам╕тки ╓ видавати


"Записки УГА"...


- Не випадково тому, - хвалився Серг╕й Прокопо- вич ╕ не в╕дчував докор╕в сумл╕ння за прогр╕х такий,


- з╕ ст╕н Господарсько╖ академ╕╖ виходить тямущий фах╕вець. ╥хн╕х випускник╕в охоче запрошують Аргентина ╕ Бельг╕я, Болгар╕я ╕ Бразил╕я, Канада й Китай, Н╕меччина й Польща, Сполучен╕ Штати ╕ Франц╕я - всього близько ш╕стнадцяти кра╖н; вони народилися ╕ зросли на вкра╖нськ╕й земл╕, а тепер, видно, суджено ╖м св╕ти розбудовувати. Зрозум╕ло, немало лиша╓ться тут, у Чеському кра╖, а з п╕вде- сятка обрали св╕домо тернистий шлях: розум╕ючи вс╕ загрози, по╖хали додому на працю, в Радянську Укра╖ну...


Того дня ма╓статну постать митрополита Андрея можна було бачити в багатьох аудитор╕ях ╕ нав╕ть у лабораторних прим╕щеннях. А в лаборатор╕╖ фер- ментац╕йно╖ технолог╕╖ доцент ╢вген Гол╕цинський взявся припрошувати владику спробувати зразки фруктових вин, ╕ той не насм╕лився на в╕дмову.


- В Укра╖н╕, у п╕вн╕чних землях, виноград час- то гине через морози, та й дозр╕ва╓ не завше... Тож наш╕ технолог╕╖ мають дати вино з фрукт╕в не зг╕рш за виноградне, - переконував учений митрополита. ╤ на пот╕ху Гол╕цинського владика спробував смак його витвору, а на ще на б╕льшу пот╕ху - вгадав,


з яких фрукт╕в яке вино...


Наступного дня в супровод╕ академ╕чного хору владика Андрей у м╕сцев╕й католицьк╕й церкв╕ в╕д- правив урочисту Службу Божу. Б╕льш╕сть спуде╖в


навчалася в Под╓брадах з кра╖в православних, р╕д- ко кому з них випадало в житт╕ чути, як правлять у греко-католицькому храм╕, тож дивувалися чимало з присутн╕х та ще переш╕птувалися: "Правиться зо- вс╕м, як у нас"...


"Зовс╕м, як у нас", - з г╕ркотою перегукнулося Серг╕ю Прокоповичу. Пишуть друз╕ з Волин╕ про незго╓н╕ бол╕ церкви у кра╖, "у нас", на землях, де с╕мдесят в╕дсотк╕в живе укра╖нства, двадцять дев"ять в╕дсотк╕в мешка╓ б╕лорус╕в ╕ лише в╕дсоток за рос╕я- нами, церква дос╕ не може скинути з себе московит- ського хомута.


Митрополитом Варшавсько╖ православно╖ ка- федри ╕ на д╕л╕ главою церкви у Польщ╕ був ран╕ше укра╖нець Юр╕й Ярошевський, шанований людом митрополит. На подив ╕ жах всього ╓вропейсько- го сп╕втовариства, його розстр╕ляв у власному дом╕ московський священик, нап╕вфанат-нап╕вбожев╕ль- ний отець Смарагд.


Наступником став арх╕╓пископ Д╕он╕с╕й, ет- н╕чний рос╕янин, ╕ тепер неабияких сил та потуг потр╕бно мирянам, аби церкву уберегти. А ще хи- тромудра гра навколо зат╕ялась... Польське чинов- ництво спершу все робило, аби послабити сильний в╕д царських час╕в московитський вплив, пот╕м нов╕ викрутаси п╕шли, використовуючи рос╕йську мен- ш╕сть, не дати церкв╕ укра╖нською стати. Хитрю- ги ц╕ заглядали у далеч, аби встановити, наче етап,


"православ╕╓ польське", щоби пот╕м полон╕зувати ц╕лком "сходн╕ креси".


...А в храм╕ тим часом владика Андрей завершу- вав богослуж╕ння. Не менш за л╕тург╕ю зачарувало вс╕х казання митрополита: давн╕й прихильник злу- чення церков на основ╕ р╕вност╕, владика знаходив


так╕ слова, як╕ б розтопили нав╕ть вкрите кригою байдужост╕ й найчерств╕ше серце; зам╕сть незрозу- м╕ло╖ ворожнеч╕ до ╕нших конфес╕й, що чулась не- р╕дко в пропов╕дях священик╕в крила московського, прозвучало раптом слово пошанування до кожно╖ г╕лочки християнства, слово приязн╕ та любов╕...


----- 12


к мандрував ╢вропою Степан Прокопович у пошуках обладнання для Загребського ун╕- верситету, то таки викро╖в окра╓ць часу, аби в╕дв╕да- ти брат╕в у Под╓брадах, - невдовз╕ п╕сля Серг╕я най- менший з них, Володимир, теж став професорувати в Укра╖нськ╕й господарськ╕й академ╕╖. З-пом╕ж сво╖х мандр╕вних пригод Степан опов╕в якось за об╕дом


братам, як долав останнього разу чеський кордон.


До Першо╖ св╕тово╖ в╕н нер╕дко минав погранич- чя м╕ж Н╕меччиною та Австр╕╓ю ╕ не знав при цьому яко╖сь мороки. А зараз на чеськ╕й митниц╕ проблема негадана вигулькнула.


Степан Прокопович звернувся було до митника, як ран╕ше, н╕мецькою мовою, але той т╕льки голо- вою заперечливо похитав: не розум╕ю, мовляв. Хоч насправд╕, як був переконаний Степан у душ╕, розу- м╕в усе прекрасно в╕н, т╕льки навмисне нетямущго кле╖в ╕з себе. Тод╕ рос╕йською Степан Прокопович заговорив - ╕ знову чиновник заперечливо головою крутить. Чесько╖ зовс╕м не знав Степан, тож врешт╕ на французьк╕й якось з╕йшлися, хоч обо╓ на н╕й ро- зум╕ли х╕ба п"яте через десяте.


- "Я Европу до четырнадцытого года изъездил вдоль и впоперек, - обурювався старший брат, який по низц╕ рок╕в перебування у Петербурз╕ розмовляв нав╕ть у с╕м"╖ рос╕йською. - Это впервые так надо мной поиздевался таможенный чудак".


- Яки-и-й молодець, - протяжно, мов у сп╕в пе- реходити нам╕рився, вимовив було Серг╕й ╕ на всяк випадок ложку обачно поклав, бо плеч╕ з╕ см╕ху тряслися.


- От би нам колись таких митник╕в, - реготнув ╕ соб╕ Володимир.


Степан т╕льки зачудовано погляд перекидав з одного брата на ╕ншого, з яко╖-то притичини вони з нього см╕ятися почали та змовницьки м╕ж собою перемигуватися.


- До Масарика, президента нин╕шнього, чеська мова тут була дивиною, в╕дсотк╕в отак на дев"яносто з гаком н╕мецька пом╕ж люду чеського вживалася, - взявся тлумачити пересм╕шки Серг╕й. - А цей прези- дент поверта╓ врешт╕ народу його споконв╕чну мову...


- М-м-м... Не певен, що то добро, - м"явся м╕ж тим, сво╓ розм╕рковуючи, Степан. - Якось на паро- плав╕ мав я супутника, н╕мця, який за порадою ес- кулап╕в здоров"я поправляв у Карлсбад╕. Так-от, в╕н опов╕дав, що не м╕г нав╕ть простеньку марку на пошт╕ купити, доки не вивчив к╕лька сл╕в тою чеською... Те- пер в╕н зар╕кся сюди показуватися, казав, що в╕днин╕ л╕куватиметься на будь-якому курорт╕ н╕мецькому, нав╕ть г╕ршому, аби голову тут йому не морочили... Чех╕я втратила грош╕ ╕ туриста, ╕ пац╕╓нта.


Ще було взялися менш╕ брати нагадувати стар- шому, що Всевишн╕й не випадково, певне, зм╕шав язики вавилонцям, яких гординя несусв╕тня здола- ла, що кожна мова, кожна культура безц╕нна: Серг╕й спробував нагадати, що як гине якась неприм╕тна рослинка чи комашка м╕зерна, то весь св╕т науко- вий дибки ста╓, - ╕ правильно чинить, бо втрату цю мудрец╕ нав╕ть найб╕льш╕ завернути не здатн╕... А як гине мова якась, а з нею, безсумн╕вно, у безв╕сть на- в╕ки п╕рне народ, - то ж не комашка, то ж пласт без- ц╕нний св╕тово╖ культури...


- А у вас тут, у Под╓брадах, не л╕пше, - усе пру- чався Степан Прокопович, не ймучи правоти брат╕в.


- Люди, яких я ран╕ше добре знав ╕ з якими преспо- к╕йно розмовляв колись рос╕йською, тепер в╕дмов- ляються мене розум╕ти...


- Вони просто надм╕р дел╕катн╕, ╖м н╕яково тоб╕ нагадати, що ти хоч ╕ славетний вельми в сво╖х пре- мудростях математичних, але став ментальним пе- рекотиполем, - штрикав шпички тепер Володимир, ╓хидно поблимуючи на брата.


- В╕дверт╕сть за в╕дверт╕сть... Ви тут робите ве- лемудрий вигляд, що науку двига╓те вперед. Але ж погодьтеся, патр╕оти мо╖, що нема╓ науки мовою малорос╕йською, нема╓ праць, нав╕ть терм╕нолог╕╖ не ╕сну╓. Кажуть, аби бодай основи перв╕сн╕ тер- м╕нолог╕чн╕ закласти, то мусили ви з Гал╕ц╕╖ спец╕в з укра╖нсько╖ виписувати. А вони зазвичай беруть терм╕ни з будь-яко╖ мови, аби лиш не з рос╕йсько╖...


Уже не криючись, ╕ Серг╕й, ╕ Володимир тепер ре- готали щиро, в╕дкрито, вони не могли б нав╕ть зга- дати, якби й спробували, коли останнього разу обо╓ см╕ялися з такою дитячою безпосередн╕стю в ц╕ лих╕ роки; Степан сперш червон╕в, сердився, смикався, а врешт╕ за неспов╕димою лог╕кою заст╕лля й соб╕ ре- готнув:


- А щоб вас муха вбрикнула, - наплило на згадку найстаршомудавн╓-предавн╓, чутевнезапам"ятному дитинств╕.


- Степане, - запив водою нарешт╕ сво╖ см╕шки- пересм╕шки Серг╕й. - Т╕ байки про галицьких мо- вознавц╕в нащебетали недобр╕ люди. Головою тер- м╕нолог╕чно╖ ком╕с╕╖ в нас ╢вген Чикаленко, не з полонин в╕н карпатських, з херсонських степ╕в сей поважний муж.


- Найкраще нашу балачку завершити - то по- казати братов╕ замок, - докинув сво╓ Володимир.


- До слова, засновував його зять князя Галицького ╕ Луцького, жупана березького та земплинського, бана Мачви й Белграда Ростислава Михайловича - Оттокар ╤╤. В╕н одружився на його доньц╕, Кунгут╕ Галицьк╕й, внучц╕ не т╕льки Великого князя ки╖в- ського, а й найперш╕й у час╕ поетес╕ ╓вропейськ╕й...


З╕ ст╕н замку Степан Прокопович довго дивився в далечину, де вишумовували колись густ╕ й та╓мнич╕ л╕си, де полювати корол╕ полюбляли, де заливисто гавкали гончаки, спл╕таючи сво╖ голоси в суц╕льний лемент: мчали мисливц╕ на конях прудких, ╕ кров в╕д погон╕ шалено╖ закипала в жилах. По тому, як мис- ливц╕ в╕ддихались, ц╕лон╕чно вишумовував бал, там чемний господар, зять князя Луцького й Галицько- го, приймав найпочесн╕ших ╓вропейських гостей, а Кунгута Галицька в╕нценосних ос╕б люб"язно в╕тала. ╤ вже галицьк╕ специ з укра╖нсько╖ не видавалися


Степану Прокоповичу такими капосними.


----- 13


╕ль - то г╕сть непередбачуваний, без стуку в двер╕ нав╕датися здатен ╕ серед ноч╕, не давши з╕мкнути пов╕к вже до св╕тання. Таким гостем Сер- г╕я Прокоповича був б╕ль в╕д поранень, яких дв╕ч╕ зазнав ще в Петербурз╕, у час довол╕ жорстких су- тичок ╕з жандармами на демонстрац╕ях Укра╖нсько╖ студентсько╖ громади, яку Тимошенко на початках очолював; падав в╕дтод╕ також з╕р у пошкодженому оц╕. Зв╕сно, не додалося здоров"я по такому нещас-


ливому Другому зимовому поход╕.


Коли Тимошенка запросили на посаду професора кафедри буд╕вництва Укра╖нсько╖ господарсько╖ ака- дем╕╖ в Под╓брадах, то, на подив друз╕в, Серг╕й Про- копович взявся одночасно викладати арх╕тектурну справу в Укра╖нськ╕й студ╕╖ пластичного мистецтва.


- Ти б грабл╕ соб╕ причепив десь ще збоку, - спочатку картали друз╕ Серг╕я Прокоповича. А в╕н лише посм╕хався стиха та нав╕ть в╕дсварюватися не збирався.


Тимошенко не м╕г в╕дхилити пропозиц╕ю викла- дати, з якою звернувся до нього кер╕вник ╕ "в╕чний двигун", як з нього добродушно ╕рон╕зували, двигун ╕ натхненник студ╕╖ пластичного мистецтва Дмитро Володимирович Антонович. В очах Серг╕я Прокопо- вича цей чолов╕к ╕стинно був тим "двигуном в╕чним", що д╕яв усупереч ус╕м ф╕зичним законам. Тимошен- ко м╕г би ц╕лковито п╕дписатися п╕д тим, що по роках скаже про Антоновича учень та близький сподвиж- ник Симон Нар╕жний: "Н╕хто з укра╖нц╕в на ем╕гра- ц╕╖ не розвинув у культурно-науков╕й прац╕ тако╖ продуктивност╕ з такими багатими результатами,


як професор Дмитро Антонович. Те, що почав ще в Ки╓в╕, продовжив у В╕дн╕ й розвинув у Праз╕. З його ╕н╕ц╕ативи ╕ його зусиллями чи за його участ╕ були заснован╕ культурно-науков╕ установи, як Укра╖н- ський в╕льний ун╕верситет, Укра╖нське ╕сторико-ф╕- лолог╕чне товариство, Укра╖нська студ╕я пластично- го мистецтва й Музей Визвольно╖ боротьби Укра╖ни в Праз╕. Кожна з цих установ, у як╕ Дмитро Володи- мирович вклав чимало духа й мозольно╖ прац╕, здо- була соб╕ м╕сце в культурн╕й ╕стор╕╖ Укра╖ни. Дуже поважною була участь професора Антоновича ╕ в деяких ╕нших орган╕зац╕ях, як Товариство прихиль- ник╕в укра╖нсько╖ книги, Укра╖нський академ╕чний ком╕тет та Видавництво укра╖нсько╖ молод╕. Був ╕ орган╕затором укра╖нських виставок, одним з орга- н╕затор╕в 2-го Укра╖нського наукового з"╖зду у 1932 роц╕, учасником багатьох м╕жнародних фестивал╕в... Був в╕н також сп╕вроб╕тником укра╖нських наукових ╕нститут╕в у Берл╕н╕ й Варшав╕ та УТГ╤ в Под╓бра- дах. Вс╕ ц╕нили його наукову сп╕впрацю й нею ко- ристувалися..."


А ще Серг╕ю Прокоповичу чисто по-людськи хо- т╕лося под╕литися власним творчим набутком з ц╕╓ю молоддю, яку хоч ╕ погнали з╕ сво╓╖ земл╕ зл╕ в╕три, та вона однаково за ╜рунт ч╕пля╓ться ╕ готова пустити яскраво-зелен╕ й туг╕, спрагл╕ життя паростки й паго- ни. Бо дещо встиг в╕н таки, попри лихол╕ття, зробити на сво╓му в╕ку. Як арх╕тектор, брав участь у виставках ╕ конкурсах у Ки╓в╕ та Москв╕, Харков╕ та ╢лисавет- град╕, з десяток х╕ба нагород з тих виставок над╕й- шло. П╕сля студентсько╖ лави в╕дразу на двох роботах у Ковел╕ починав - розбудовував зал╕зничний вузол станц╕╖ ╕ в м╕сцевому пов╕товому земств╕ ще мав твор- чий клоп╕т. То з його уяви в м╕ст╕ зродилися земський


шпиталь ╕ ж╕ноча г╕мназ╕я, школа та ╕нтернат, прим╕- щення кондукторських та паровозних бригад. У Ки- ╓в╕ за його проектами виростають чотириповерхов╕ будинки Л. Юркевича ╕ С. Лавренть╓ва.


Будував Серг╕й Прокопович... ╕ вчився. Бо так важливо п╕знати ╕стор╕ю укра╖нсько╖ арх╕тектури, ╖╖ в Петербурз╕, зв╕сно, не викладали, потр╕бно са- мому вивчити пам"ятки староукра╖нського буд╕в- ництва, зрозум╕ти стил╕стику козацького бароко. В оглядових пресових матер╕алах його причисляли до тих, хто розробляв новий арх╕тектурний стиль, закладав п╕двалини укра╖нського арх╕тектурного модерну.


А як запросили на буд╕вництво П╕вденно-Зах╕д- но╖ зал╕зниц╕, то випало проектувати ╕ будувати л╕н╕╖ зал╕зниць Гришине - Р╕вне, Яма - Бахмут - Микит╕в- ка, Федот╕вка - Скадовськ, ╕нш╕ напрями, а ще при- м╕щення управл╕ння П╕вн╕чно-Донецько╖ зал╕зниц╕ у Харков╕, а ще консультувати зведення чималень- кого заводу "Русскокраска" ╕ роб╕тниче м╕стечко на десять тисяч ос╕б, а ще в╕лли, готел╕ та санатор╕╖...


Як знаного фах╕вця, Серг╕я Прокоповича за- прошують у жур╕ з розгляду проект╕в спорудження пам"ятника Т. Г. Шевченку в Ки╓в╕. Однак як виникли непорозум╕ння м╕ж членами об"╓днаного ком╕тету, в╕н до к╕нця захищатиме свою точку зору, - коли ж цього не вдасться, завше виважений ╕ толерантний, Тимошенко виходить з╕ складу жур╕.


Будь-коли Тимошенко п╕знав би сво╖ л╕н╕╖ у буд╕в- лях Соч╕, Туапсе й Геленджика, на узбережж╕ Криму, у Народних домах на Полтавщин╕, прим╕щенн╕ зем- сько╖ управи в Костянтиноград╕... А ще ск╕льки про- ект╕в та креслень загинуло в Харков╕, як прийшли б╕льшовики, - то немов його ненароджен╕ д╕ти.


Не т╕льки сам Серг╕й Прокопович розвивався як митець, як арх╕тектор, разом з однодумцями в╕н орган╕зову╓ в Харков╕ Укра╖нське ╕мен╕ Г. Кв╕тки- Основ"яненка л╕тературно-художн╓ та етнограф╕ч- не товариство. Виставки, в яких беруть участь митц╕ з ус╕╓╖ Укра╖ни, творч╕ зустр╕ч╕ - ╖х згадуватимуть ╕ через десятил╕ття.


...Н╕, Серг╕й Прокопович не м╕г не дослухати- ся слова Дмитра Володимировича та в╕дмовити- ся викладати в студ╕╖ пластичного мистецтва. Те слово для нього ваговитим буде до останньо╖ мит╕, до похорону Антоновича, що в╕дбудеться в сорок п"ятому, в жовтн╕, у крематор╕╖ на Виноградах. Туди зможе прийти лиш маленька групка друз╕в найближ- чих та сп╕вроб╕тник╕в. Визволитель з╕ Сходу нав╕ть у мить таку заборонить з╕брання, нев╕льно прощальне слово сказати, нев╕льно буде засп╕вати ще за життя Дмитром Володимиричем замовлен╕ три укра╖нськ╕ п╕сн╕. У гробов╕й ╕стинно тиш╕ ╖хн╕ ноти композитор Рос╕невич-Щур╕вська мовчки покладе в труну...


----- 14


к в╕д"╖жджав Степан Прокопович з Парижа, то на прощання, чомусь в╕двертаючись, стиха


сказав:


- Так ╕ жити тепер доведеться... Зустр╕лися посп╕- хом ╕ розб╕глися, щоб побачитися знову через роки, - якщо судить ще нам побачитися. Т╕льки дитинство назавше з нами.


Ц╕ братов╕ слова Володимир Прокопович згадав в Укра╖нськ╕й господарськ╕й академ╕╖ в Под╓брадах, де викладав по зак╕нченню паризьких обов"язк╕в. В один з перших дн╕в у коридор╕ Академ╕╖, посп╕шаючи, в╕н не- нароком мало не з╕ткнувся з якимось чолов╕ком - ╕ ви- бачення його об╕рвалося на п╕вслов╕. Та це ж Сашко!


Тисли руки ╕ обн╕малися, тузали один одного в жарт: то справд╕ був Олександр Коваленко, той са- мий, з яким у часи незапам"ятн╕ минало дитинство в сел╕ Базил╕вка, куди пере╖хала с╕м"я Тимошенк╕в. Виринали мимовол╕ спогади про той старовинний базил╕вський ма╓ток, чималий будинок у стил╕ ко- зацького бароко, яким волод╕в у позаминул╕ часи гетьман Дорошенко, величезний парк з предовгими алеями, ставками копаними, з яких не вилазила д╕тлашня в спекотну пору....


У Под╓брадськ╕й академ╕╖ чимало було викладач╕в ╕з знаними в народ╕ ╕менами. ╤м"я Олександра Ковален- ка не набуло особливого розголосу, але для Тимошен- ка воно багато важило, ╕ не лише через ностальг╕й- но-щемлив╕, так╕ далек╕ тепер л╕та. Бо земляк його здавна мав м╕цний хребет. Якось ще в реальн╕й шко- л╕ вчитель прис╕кався до в╕дпов╕д╕ Сашка:


- На каком б╓зобразном жаргон╓ ви говор╕т╓?


- Це моя р╕дна мова, - спок╕йно в╕дказував хлопчак.


- Н╓т н╕какой "мови", ╓сть только од╕н русск╕й язик!


Тод╕ Коваленко таку прочитав лекц╕ю про Шев- ченка ╕ Котляревського, що вчитель ╕з класу просто вт╕к.


Пот╕м була харк╕вська "Громада", яку творили разом з Борисом Мартосом, Дмитром Антонови- чем, Левком Мац╕╓вичем, Юр╕╓м Коллардом...


Про останнього без т╕н╕ ╕рон╕╖ нер╕дко в╕дгукува- лися:


- В╕н хоч ╕ бельг╕йський француз, проте пройня- тий укра╖нською стих╕╓ю.


Особлива стор╕нка життя Коваленка - служба на броненосц╕ "Князь Потьомк╕н". Цю стор╕нку то- д╕шнього флоту ╕ корабельно╖ команди трубадури з Петербурга розмальовували вельми вправно чер- воними фарбами, що й без того була червоною в╕д людсько╖ кров╕.


Червнево╖ ноч╕ дев"ятсот п"ятого року з борту броненосця знесли на берег труп матроса Вакулен- чука, на грудях якого прикололи записку, що вби- то його лиш за те, що посм╕в начальству сказати:


"Борщ не годиться". А ще клич там був: "Смерть гнобителям, нехай живе свобода!"


Повстання очолив сперш Панас Матюшенко. Один-╓диний оф╕цер при╓днався до повстанц╕в - Олександр Коваленко.


Висок╕ пресов╕ хвил╕ в усьому св╕т╕ зн╕матимуться про под╕ю, згодом ф╕льм знаменитий об╕йде св╕ти, ╕ в цьому дев"ятому вал╕ правди, нап╕вправди й брехн╕ загубиться (точн╕ше, зумисне потоплять та з кала- муттю зм╕шають) вельми ╕стотну деталь.


Команда броненосця складалася переважно з укра╖нц╕в ╕, за висловом ╤вана Багряного, було то


"повстання укра╖нсько╖ стих╕╖". Що ж до лукавства червоного ╕ червоних, то згодом про нього довол╕ точно скаже Геббельс: "Це чудовий ф╕льм. З к╕не- матограф╕чно╖ точки зору ф╕льм особливий. Той, хто не твердий у переконаннях, п╕сля перегляду м╕г стати нав╕ть б╕льшовиком. Це ще раз доводить, що в шедевр╕ може бути закладена певна тенденц╕я. На- в╕ть найг╕рш╕ ╕де╖ можуть пропагуватися художн╕ми засобами".


Матюшенко фактично переда╓ командування броненосця Олександров╕ Коваленков╕. ╤ вже не в к╕но, наяву вже рушила, р╕жучи хвил╕, на бунт╕вний корабель ескадра ц╕л╕с╕нька: дванадцять бойових корабл╕в з╕ 150 гарматами, майже п╕всотнею м╕но- носних апарат╕в. Командувач ескадри наказу╓: аре- штувати ек╕паж ослушник╕в або потопити разом ╕з судном. Але над "Потьомк╕ним" зл╕та╓ бойовий прапор ╕ з нац╕леними гарматами йде в╕н один-од- н╕с╕нький супроти вс╕╓╖ ескадри. Раптом ста╓ться н╕ким не спод╕ване: гармаш╕ на вс╕х дванадцяти ко- раблях покидають сво╖ гармати.


Дв╕ч╕ проходить "Потьомк╕н" пом╕ж рядами ес- кадри, ╕ командувач ╖╖ адм╕рал Вишневецький без- силий щось вд╕яти.


То вже пот╕м Коваленко очолюватиме департа- мент у М╕н╕стерств╕ морських справ УНР, то вже пот╕м його запросять у Под╓бради, де викладатиме вищу математику ╕ оп╕р матер╕ал╕в. Один за одним виходитимуть його п╕дручники укра╖нською мо- вою з анал╕тично╖ геометр╕╖, теоретично╖ та при- кладно╖ механ╕ки. На виставц╕ в Праз╕ рос╕йський професор б╕ля стенда з книгами цими т╕льки руками


сплесне: "Так це ж ╖м наша книжка вже б╕льш не потр╕бна!"


Славетне професорське гроно з╕бралося в По- д╓брадах. Тут викладали не лише ╕менит╕ вчен╕, се- ред них було багато ╕ тих, що лишиться назавше ╕ в ╕стор╕╖ як один з буд╕вник╕в Укра╖нсько╖ держави. За професорською кафедрою тут стоять колиш- н╕ прем"╓ри УНР ╤саак Мазепа ╕ Борис Мартос, прем"╓р Кубанського уряду Василь ╤ванис, посол УНР в Грец╕╖ ╕ неперес╕чний письменник Модест Левицький, м╕н╕стр земельних справ Микита Ша- повал... Володимир Прокопович бачив Олександра Коваленка в одному ряду з цими знаковими ╕мена- ми - ╕ зовс╕м не через щемлив╕ спогади таких дале- ких л╕т...


----- 15


o рад╕стю, тихою й св╕тлою, щоразу було, як вдавалося Серг╕ю Прокоповичу зустр╕тися


з колишн╕ми побратимами. Зустр╕ч╕ з в╕домими д╕- ячами УНР не ставали такою вже р╕дк╕стю, бо мав рац╕ю Дмитро Дорошенко, коли Прагу пор╕внював з Но╓вим ковчегом, де докупи чимало зб╕глося р╕з- ного зв╕ра, "чистого" ╕ "нечистого".


Довол╕ неспод╕вана зустр╕ч з Миколою Чеботар╕- вим, колишн╕м начальником контррозв╕дки УНР та начальником охорони Симона Петлюри, була ви- нятком - ╕, зда╓ться, для обох.


До Тимошенка не раз упродовж рок╕в доходило криве слово Чеботар╕ва щодо його персони, довол╕ криве й несправедливе.


- Я з Тимошенком знайомий ще з Харкова, - в гурт╕ сп╕льних знайомих балакав якось Чеботар╕в. - Належав до парт╕╖, але його заховання по парт╕йн╕й л╕н╕╖ б╕льше н╕ж дивне. Н╕коли не бував на парт╕йних зборах, тож я його називав аристократом. А ще в╕н не любив, щоб його в╕дв╕дували парт╕йн╕ товариш╕, ясно, з роб╕тництва.


Щодо збор╕в, то, може, й правда, вельми хоробрих на зборах багато, а от чи цурався в╕н люду... Не бо- ╖ться ж гр╕ха чолов╕к.


╤ншого разу нов╕ докори позаоч╕ лунали:


- Як в╕н, так ╕ дружина з аристократично╖ та дуже багато╖ родини. Треба було мен╕ ум╕ло й тактовно, як з н╕жною кв╕ткою, з Тимошенком обходитися. Вельми прошеним був, аби згодився вв╕йти до Сов╓- та робочих, солдатських ╕ крестьянських депутат╕в.


Коли ж уже ми, укра╖нц╕, набрали сили, то ми його зробили губерн╕альним ком╕саром. З Тимошенком ми об"╖хали вс╕ пов╕тов╕ м╕ста Слоб╕дсько╖ Укра╖ни п╕д час сес╕й пов╕тових земств. На сес╕ях я виступав з великими промовами, а Тимошенко був н╕би для репрезентац╕╖...


Бог з ним, махне було рукою Серг╕й Прокопович, хай там балака╓. Хай розказу╓ про аристократичну та багату родину, хоч насправд╕ та родина кр╕пацька. Зв╕сно, начальник контррозв╕дки мав би знати, де ╕ з приводу чого язик розпускати. Зрештою, дивн╕ в╕д- гуки Чеботар╕ва були не лише про Тимошенка.


- Я гадаю, що коли вм╕стити в один м╕шок Удо- виченка ╕ Омеляновича, то вони нав╕ки перегри- зуться за первенство, - казав якось Чеботар╕в серед колишн╕х вояк╕в УНР.


Говорити про ад"ютанта Симона Петлюри Олек- сандра Доценка Чеботар╕в одного разу почав з╕ сл╕в:


"Знаючи брехуна Доценка..." А професора Смаль- Стоцького в╕н м╕г дозволити соб╕ назвати "велико╖ руки каналья".


Зрештою, заспокоював себе час в╕д часу Сер- г╕й Прокопович, нема╓ чолов╕ка на св╕т╕ без яко╖сь щербинки, гр╕ха б╕льшого чи меншенького - до лю- дей терпим╕ше ставитися варту╓. От т╕льки нав╕що Чеботар╕в збира╓ р╕зн╕ в╕домост╕ про Господарську академ╕ю в Под╓брадах, у ц╕лому з терен╕в Чехосло- ваччини, живучи здеб╕льшого в Польщ╕? Використав в╕н для цього давн╓ знайомство з колишн╕м сотни- ком Володимиром Шевченком, що навчався тепер в Академ╕╖. А коли в того, у свою чергу, виникли певн╕ п╕дозри ╕ перестав в╕дпов╕дати на дивн╕ запитання, Володимир одержав в╕д Чеботар╕ва довол╕ сердито- го листа: "Що ж це Ви замовкли? Чи д╕стали мого


до Вас останнього листа?.. А може... може, сич╕ння, провокац╕╖ зробили сво╓ д╕ло, вплинули ╕ на Вас?"


У Серг╕я Прокоповича були певн╕ п╕дозри, нав╕- що Чеботар╕в збира╓ ╕нформац╕ю, при т╕м числ╕, що стосу╓ться оборонно╖ справи, але п╕дтвердження сво╖м думкам куди п╕зн╕ше отрима╓.


...Зараз же, зустр╕вши негадано Чеботар╕ва, Тимошенко почувався сковано ╕ напружено, мов то не з товаришем гр╕зних л╕т випало побачитися, а з чужим-чужаницею, в якого, до того ж, хтозна яка каменюка за пазухою. Б╕льше, ан╕ж на банальне: "Як життя?", Тимошенко не здатен був спромогтися.


- А що мен╕ тепер жити? - засм╕явся на вс╕ трид- цять два у в╕дпов╕дь Чеботар╕в. - За собою аре- штантський вагон не треба возити.


Тепер мимовол╕ всм╕хнулись обо╓: вони пригада- ли кумедну кол╕з╕ю л╕т минулих. Суди Директор╕╖, не маючи нового законодавства, мусили користувати- ся нормативами судочинства старого, ухвалювали вироки на зразок: "заслання до Сиб╕ру або на ка- торжн╕ роботи". Але оск╕льки Укра╖на не мала свого Сиб╕ру ╕ каторгу також н╕де ╕ н╕як злочинцям було в╕дбувати, то мусив Чеботар╕в возити зл╕сних аре- штант╕в в одному з вагон╕в свого по╖зда.


Щоправда, не до см╕ху було, коли мова зайшла про нин╕шн╕ методи боротьби, про по╓днання р╕з- них форм ╖╖, ширше використання дипломат╕╖ та культурницько╖ роботи, розма╖ття сучасних метод╕в.


- Жадних уступок в╕йськових, ф╕нансових чи яких других не може бути. Одна уступка - це зброя ╕ кров... Шлях до Самост╕йно╖ Укра╖ни через море кров╕.


Тимошенко т╕льки головою крутнув, мов то кут- н╕й зуб б╕ль раптово схопив, - не вигадуймо м╕рки для кров╕ людсько╖...


- А загалом, - захоплювався власною опов╕д- дю Чеботар╕в, ╕ в очах його змайнув лихий блиск, - я розчарувався в старому громадянств╕... Х╕ба так╕ люди, як Прокопович, Сал╕ковський, Чижевський, Ковальський, Юнак╕в та ще деяк╕, х╕ба можуть ста- ти пров╕дниками сьогодн╕: хоч патр╕оти ╕ чесн╕, але нездатн╕ тримати державну керму?.. Безпл╕дн╕ вони творити нов╕ форми боротьби, - хот╕ли б ╕ "кап╕тал пр╕обрест╕, ╕ н╓в╕нность соблюст╕".


- Отако╖, - аби не розсм╕ятися, закашлявся вдава- но Тимошенко.


- Ось тому я вир╕шив, - п╕дозр╕ло глипнувши на сп╕врозмовника, в╕в дал╕ Чеботар╕в, - зачати орган╕- зац╕ю молодих активних сил. Утворилась Централя, куди входять активн╕ борц╕ як в Укра╖н╕, так ╕ в ем╕- грац╕╖: ще вона д╕╓ поки консп╕ративно. Вам би на- лежало також до не╖ вв╕йти...


"Боже ╓диний, - напливала Серг╕ю Прокоповичу г╕ркота на душу, - за яку провину наслав на наш люд бацилу гордин╕, що п╕д"юджу╓ честолюбне та падке на марнославство "его" ╕ змушу╓ зачинати нову якусь справу, не владнавши ще до пуття попередню?.."


- Н╕, - т╕льки й в╕дкинув було Тимошенко на про- позиц╕ю Чеботар╕ва.


А п╕дозри щодо дивного ╕нтересу до стану справ у Чехословаччин╕ через низку рок╕в розв╕ють зна- йом╕, коли оберуть Серг╕я Прокоповича парламен- тарем. Постане нав╕ть питання про притягнення полковника Миколи Чеботар╕ва до "чинного суду Арм╕╖ УНР". Чеботар╕в, як виявилося, дозволяв соб╕ використовувати агентуру спецслужб УНР для потреб польського Генштабу, обходячи повн╕стю укра╖нський уряд. Пляцувка, в як╕й Чеботар╕в був гетьманом, нав╕ть власний бюджет тод╕ мала - 8350


злотих на м╕сяць. Тож об╕знан╕ не подивувалися, коли Андр╕й Л╕вицький клопотати почав перед П╕лсудським про вислання колишнього кер╕вника ╤╤ секц╕╖ Генштабу В╕йськового м╕н╕стерства уряду УНР геть за кордони Польщ╕.


----- 16


тепан Прокопович, дв╕ч╕ перечитавши, кру- тив у руках др╕бно списаний аркуш паперу,


мов була там хтозна-яка дивина. "Ти ба, який чоло- в╕к економний, - всм╕хнувся в╕н сперш, - маленьк╕ букви щ╕льно т╕снилися на папер╕ ╕ нагадували йому мурашник. Лист з Америки колишнього його студен- та з Петербурзько╖ пол╕техн╕ки Зелова, що ем╕грував подавно за океан, ╕ пот╕шив його, бо ж не забувають спуде╖ свою професуру, ╕ спантеличив водночас.


Зелов писав, що власник компан╕╖, де в╕н зараз працю╓, ознайомившись ╕з працями Степана Про- коповича, хоче запросити його до себе - коло на- укових ╕нтерес╕в Тимошенка, на його погляд, зб╕га- ╓ться з проблематикою компан╕╖.


Через к╕лька дн╕в, ще в╕дписати не встиг, т╕льки думки гули розтривоженим вуликом, у пошт╕ лежав уже лист в╕д самого власника, що мав рос╕йськ╕ коре- н╕, Ак╕мова. В╕н прислав оф╕ц╕йне запрошення, гото- вий був переказати кошти на пере╖зд ╕ пов╕домляв про майбутню плату в с╕мдесят п"ять долар╕в на тиждень, що несп╕вм╕рно б╕льше за його загребську платню.


Власне, не було в Тимошенка сверблячки зрива- тися з м╕сця, намандрувався за останн╕ роки н╕вроку, ситий по зав"язку пере╖здами. Тим паче, ╕ з профе- сурою, ╕ з юнню студентською Пол╕техн╕ки Загреба налагодилися прекрасн╕ стосунки. М╕сто подобало- ся, кл╕мат пом╕рний. Хоча житло нормальне в най- ближчому час╕ не св╕тить, д╕ти дос╕ на табуретках сплять: добре, що нар╕кань не чути, про розк╕шн╕ т╕ ложа одн╕ п╕дсм╕шки. Професорсько╖ його платн╕ на


харч ц╕лком вистача╓, а от на одяг, чи, тим б╕льше, на мебл╕, вже зеро.


А ще, чи ╓ на св╕т╕ ворожка, яка гарант╕йну бомагу випише, як на новому м╕сц╕ йому поведеться, завше зманливо крилами лопотить журавель у високому неб╕, т╕льки синиця в руках часто мисливський тро- фей куди над╕йн╕ший...


На с╕мейн╕й рад╕ лист Ак╕мова по колу к╕лька ра- з╕в ходив, та так ╕ не склалося якесь певне р╕шення, зате вс╕ подивилися в його б╕к: в╕н батько, ╕ батьков╕ його ухвалювати.


Ще якийсь час шкребли, точили ╕ гризли душу сумн╕ви, мов шаш╕ль деревину, з яко╖ виц╕дили ко- лись, наче кров, живицю, врешт╕ прийняв Степан Прокопович соломонове р╕шення: в╕н не покине Пол╕техн╕ку. Але в Америку таки по╖де. Просто в╕- зьме в╕дпустку до початку семестру ос╕ннього, по- працю╓ в Сполучених Штатах к╕лька м╕сяц╕в, отод╕ й розвидниться, як дал╕ жити.


Вперше судилося Тимошенков╕ океан долати, де- сяток д╕б хилитатись на хвилях, вперше побачити з моря н╕чний Нью-Йорк, розма╖тими кольорами розцв╕чен╕ хмарочоси, що наче наввипередки рва- лись у небо. Не захоплюватися цим твор╕нням рук людських Степан Прокопович просто не м╕г: сам, будучи рвучким ╕ д╕яльним, дивився з захопленням на ц╕ буд╕вл╕, горд╕, величн╕ ╕ урочист╕, видавалися вони символом невгамовного ╕ заповзятого народу. ╤ не- хай до цього десь спонукали амб╕ц╕╖, що сверб╕ли ╕ шилом п╕д ребро п╕дштовхували замовник╕в, просто за висотою погоня скажена була, у височин╕ твор╕н- ня струнк╕ не були прим╕тивно простими, а ╕стинно благородними, чи нав╕ть монументальними. Як фа- х╕вець з опору матер╕ал╕в Тимошенко бачив тут нео-


зоре поле роботи для розрахунку ст╕йких сталевих конструкц╕й.


А вже на берез╕ таку ж пильну увагу приверну- ла надземна м╕ська зал╕зниця. В╕дзначивши в думц╕ ориг╕нальн╕сть ╕де╖, Степан Прокопович подивував- ся метал╕чним конструкц╕ям цих дор╕г - подивувався в╕дсутн╕стю елементарного дизайну, найб╕льше ж тех- н╕чною неграмотн╕стю, ╕нженерним виконанням "на око", що загрожувало нав╕ть безпец╕: вся конструкц╕я, на його погляд, хиталася в недопустим╕й м╕р╕.


Вражений велетами з╕ стал╕ ╕ скла, що стр╕лами зл╕тали до хмар, Тимошенко мав вельми поважну уяву про компан╕ю, що його запросила. На подив, який щомоц╕ приховувати довелося, вся компан╕я розм╕стилася в... невелик╕й п"ятик╕мнатн╕й квартир╕. Компан╕я виконувала важливе замовлення для морського в╕домства, тож Ак╕мову потребувалося зайнятися обрахунками кручення кол╕нвал╕в та тео-


р╕╓ю згину.


- Я ран╕ше займався коливанням цил╕ндричних вал╕в, - в╕дказав Тимошенко, що остер╕гався якихось незнаних терен╕в. - Гадаю, розширити наробок тут складност╕ особливо╖ не буде.


Де сторона, там новина, там звичай св╕й ╕ пове- д╕нка людська. Один з перших досл╕д╕в належало виконати в ун╕верситетськ╕й лаборатор╕╖, зав╕дувач яко╖, професор з поважним стажем, працював од- ночасно консультантом компан╕╖. Потр╕бно було ╖м зразок п╕дв╕сити для розтягування - професор, н╕ хвилечки не вагаючись, на очах у Степана Про- коповича, в якого т╕ оч╕ з видива негаданого вело- сипедними колесами округлилися, взяв чималий за- л╕зний костиль ╕, голосно хукаючи, став забивати в гарненько фарбовану та пол╕ровану в╕конну раму.


Такого недбальства до "несвого" майна дос╕ бачити ще не випадало.


Дал╕ б╕льше: потребувалася замашиста зал╕зяка, ╕ професор кудись раптом зник. Але поверта╓ться, весь упр╕лий, з чималою двотавровою балкою на плеч╕:


- Купив тут, недалечко в╕д ун╕верситету, - ски- нув з плеча вантаж, що був йому не по л╕тах та не по статусу.


Мало того, виявля╓ться, професорсько╖ платн╕ в ун╕верситет╕ величезного м╕ста та п╕дзароб╕тку в ком- пан╕╖ йому для прожиття хрон╕чно браку╓, тож, аби звести к╕нц╕ з к╕нцями, мусив курячу ферму на околи- ц╕ ще завести. Тепер перестав Степан Прокопович дивуватися, чого ж то нервово ╕ нетерпляче позирав на годинника професор наприк╕нц╕ дня, то не поба- чення з якоюсь студенткою йому корт╕ло, то боявся, аби кури його з голоду не починали кудкудакати.


Шокувало на перших порах Тимошенка таке р╕з- не ставлення в ╢вроп╕ ╕ тут до розумово╖ прац╕ та ф╕зично╖, - знайомий ╕нженер, тямущий та пер- спективний, раптом покинув фах та подався у цех молотоб╕йцем - там щедр╕ше платили...


----- 17


на св╕т╕ прудк╕ р╕ки, та однак все ж прудк╕ша за вс╕х одна: р╕ка часу. Зовс╕м недавно, зда╓ться, колядники, д╕тлашня професури под╓брадсько╖, на Р╕здво приходили, сп╕вали щемливо пам"ятних ще з л╕т далеких колядок, крутячи саморобну, змайстро- вану з╕ старого решета зв╕зду; аж дивись, вже й весна на пташиних крилах з вир╕ю прилет╕ла, л╕то й ос╕нь не зоглед╕лися, як прошум╕ли, ╕ знову колядники на пороз╕, крутять зв╕зду поволечки, в як╕й св╕чка вос-


кова поблиму╓...


Гр╕х було б Серг╕ю Прокоповичу нар╕кати вель- ми на сво╓ життя в Под╓брадах. Робота улюблена, добр╕ стосунки з колегами, нав╕ть ректором обира- ли в двадцять сьомому-двадцять восьмому навчаль- ному роц╕, пошанування мав в╕д студентсько╖ брат╕╖, нер╕дко-таки довол╕ примхливо╖ та насм╕шкувато╖... На конгресах м╕жнародних частенько бували, десь до семи сотень наукових публ╕кац╕й видрукували, дв╕ сотн╕ ще й з поважним гаком книг наукових у св╕ти благословили, ╕нших справ добрих за плечи- ма чимало. Але джерела ф╕нансов╕ все м╕л╕ли, уряду чеському не до них було, вже мусили для порятуван- ня створювати Товариство прихильник╕в... А тут по- братими л╕т вогняних, як╕ державне унезалежнення здобували, на Волинь до себе кличуть. На конвер- тах почерки з адресами Григор╕я Степури, ком╕сара Под╕лля та Слобожанщини, ╕ Павла Пащевського, генерал-хорунжого, головного душпастира в╕йськ УНР, Степана Скрипника, ад"ютанта Симона Пет- люри ╕ Петра Певного, сп╕вредактора газети "В╕д- родження" за визвольних час╕в....


Отож Луцьк, давн╕й Лучеськ п╕д польською тепер займанщиною, на низку рок╕в ста╓ р╕дним, хоч ╕ По- д╓бради не забувалися - волинський сеймик нав╕ть переважними голосами ухвалив згоду на переведен- ня Академ╕╖ в Луцьк; завадила добр╕й справ╕ знайома б╕да, ота в╕чна нестача кошт╕в.


Час в╕д часу спиняючись, особливо в старому м╕с- т╕, бродив Тимошенко Луцьком, силячись в╕дгадати минувшину то╖ чи ╕ншо╖ буд╕вл╕. Г╕рчило на душ╕ в╕д занедбаного замку Любарта, що глибокими тр╕щина- ми взявся ╕ нагадував престару, з поораним зморщка- ми обличчям людину, на яку л╕та поклали непосиль- ний тягар, ╕ п╕д ним вона никне, менша╓ й сиплеться; водночас б╕ля в"╖зно╖ веж╕ копошилися люди, щось латали та п╕длагоджували - по нехлюйськ╕й Рос╕й- ськ╕й ╕мпер╕╖ ╖м тут стачало до чого докласти руки. Може, Ягелонськ╕й вулиц╕ менше д╕ставалося стуса- н╕в у паскудн╕ минул╕ л╕та, а може, вже встигли тр╕шки ╖╖ причепурити... А от у Свято-Тро╖цькому храм╕ був прикро й неспод╕вано вражений: л╕тург╕я велася мо- вою, яку люди лукав╕ звали церковнослов"янською, а пропов╕дь батюшка й узагал╕ виголосив рос╕йською.


"Боже, - змайнуло, - та тут же окупац╕я подв╕й- на, св╕тською зараз польська, а духовною все ще московщини"...


У дом╕вц╕ Петра Певного давн╕й гурт збирався не раз.


- Не можемо так сид╕ти... По Ризьк╕й зрадлив╕й угод╕ в╕д православних забирають церкви, а ще двад- цять тисяч гектар╕в земл╕ ╖хньо╖ також... ╤ господа- рюють на них осадники, люд прийшлий, що знева- жа╓ часто тутешн╕х.


- У п╕вторам╕льйонному кра╖ б╕льше половини не- письменних, лише третина з числа вчител╕в - укра-


╖нц╕, а в вищих навчальних закладах польсько╖ молод╕ вчиться в дванадцять раз╕в б╕льше, ан╕ж укра╖нсько╖... Цей л╕тн╕й, проте не жаркий день, бо - досв╕т- ком дощик пройшовся, хоч землю не промочив, та збив куряву, - Серг╕ю Прокоповичу таки надовго


закарбу╓ться.


В укра╖нському клуб╕ "Р╕дна хата" о 12-й годин╕ 29 червня 1931 року голова клубу Пилип Пилипчук, у недавньому прем"╓р в ем╕грац╕╖, в╕дкрива╓ установ- чий конгрес Волинського укра╖нського об"╓днання; в╕н небагато балака╓, зате, хоч не парко, чомусь час- то витира╓ лоба хустиною:


- Ма╓мо об"╓днати наш╕ сили...


Низький голос Павла Пащевського рокот╕в, як при в╕дправ╕, хоч про акустику тут буд╕вельники й гадки не мали:


- Як ╕тимо гуртом, то дорога та приведе нас п╕д покров Свято╖ Соф╕╖...


Неспод╕вано для Серг╕я Прокоповича обрали його заступником голови об"╓днання, Петра Пев- ного - головою.


А дал╕ стр╕мко, як крига прудкою р╕кою у пов╕нь, один за одним пливли клопоти, кожен важлив╕ший попереднього: добре було б створити товариство прихильник╕в православно╖ осв╕ти та охорони тради- ц╕й православно╖ в╕ри, запальний прихильник такого товариства ╤ван Власовський вже нав╕ть запропону- вав назвати його ╕менем митрополита Петра Моги- ли, корисним був би банк для волинського селянина, конча потреба налагодити видавничу справу, вельми ж справу пресову, а ще ск╕льки люду в╕д кривди влад- но╖ заступити. Тимошенко розр╕зав чергового кон- верта - ╕ вихлюпнулася з╕ шк╕льного аркуша в кл╕тин- ку людська б╕да, неспод╕вана ╕ незаслужена.


"До Головно╖ управи Волинського укра╖нського об"╓днання в Луцьку


Сп╕шу пов╕домити Вас про под╕╖, як╕ в╕дбува- ються в нас, у Радивилов╕, в сих днях.


Дня 23 травня прийшло до мене двох пол╕ц╕янт╕в з вивядовцем та провели рев╕з╕ю, пот╕м забрали мене на постерунок ╕ допитували. Як я пот╕м в╕д вивядов- ця дов╕дався, то мене п╕дозрювали, що н╕би я належу до КПЗУ, але справа вияснилась, ╕ вони переконались, що доноси були злобн╕ ╕ брехлив╕ на мене, ╕, власне, певне тому, що я вписався до ВУО ╕ вписую других.


В тому час╕ була проведена рев╕з╕я ╕ в багатьох ос╕б ще, та, власне, тут ╕ ц╕каве було явище. Комен- дант побачив у п. Я. Бортн╕ка, члена ВУО, на стол╕ статут ВУО ╕ часопис "За Соборн╕сть" ╕ допиту- вався, зв╕дки то взяли, хотячи забрати ╖х на по- стерунок, але по виясненню зоставив, як видко, то ╖м ╕ це не подобалось. Але найг╕рша справа з членом ВУО Володимиром Зигмунтом, котрого я особис- то уже добре знаю, ╕ ╓ в╕н дуже вороже настро╓ний до комун╕ст╕в, бо не раз його ╕ мене наш╕ знайом╕ л╕- вих погляд╕в називали нац╕ональними п╕дсвинками, а останньо угодовцями ╕ хрунями.


Того самого В. Зигмунта заарештували ╕ п╕д заки- дом приналежности до КПЗУ в╕дправили до арешту в Дубно. Я на м╕сц╕ п╕шов до кер╕вника пол╕тв╕дд╕лу пол╕ц╕╖ з Дубна, котрий був у Радивилов╕ ╕ вияснював справу, в╕н мен╕ казав, що справа ╕з Зигмунтом вже вияснена, за пару дн╕в його випустять... Але ж поки вс╕ т╕ папери полагодить п. прокурор, то може про- йти довше часу, отже прошу звернутись особисто до прокурора або через посла в Р╕вному...


В оч╕куванн╕ ласкаво╖ в╕дпов╕д╕, позостаю з пова- жанням Володимир Луговий".


Оте сл╕вце "хрунь", запроданець себто, здеб╕ль- шого з-за рогу кидали, в спину могли поц╕лити, - ╕ кидалися ним не найхоробр╕ш╕. Сьогодн╕, думало- ся Серг╕ю Прокоповичу, особлива хоробр╕сть мала би прислужитися: за легальних умов сво╓ право в╕д- стояти. Захистити його тод╕, коли м╕н╕стр внутр╕ш- н╕х справ Реч╕ Посполито╖ Мар╕ян Косцялковський привселюдно говорить:


- Не заперечую, що на Волин╕ ╕сну╓ етнограф╕ч- на маса, яку ви назива╓те укра╖нцями. Але зрозу- м╕йте, панове, що цей край польський. Отже - ╓ди- на дорога - це асим╕ляц╕я Волин╕, як ╕ взагал╕ вс╕х укра╖нц╕в у Польщ╕.


Зв╕сно, можна п╕ти супроти з гвинт╕вкою на- вперейми, ╕ в╕н вже ходив н╕вроку, ╕ впасти, як па- дали його побратими в "трикутнику смерт╕", та ╕нше корисн╕ше зараз. Через Волинське укра╖нське об"╓днання в╕н ╕ однодумц╕ його наполягатимуть:


- Т╕ пол╕тичн╕ чинники, як╕ твердять, що лише поляки ╓ повноправними господарями держави, повинн╕ пам"ятати, що обов"язком машин╕ст╕в ╓ турбота про безпеку вс╕х пасажир╕в. Ми не ╖демо в потяз╕ зайцями, ма╓мо квитки, як й ╕нш╕ подоро- жуюч╕. Значить, ма╓мо так╕ сам╕ права на м╕сця для себе й свого майна, а машин╕сти утримуються ╕ за наш╕ грош╕.


╤ з ц╕лковитим сумл╕нням на з"╖зд╕ ВУО скаже Серг╕й Прокопович:


"Завданням Волинського укра╖нського об"╓днання ╓ гармон╕зац╕я ╕нтерес╕в держави з ╕нтересами ╖╖ укра- ╖нських громадян. Волинь в╕рить держав╕, але хоче, щоб держава в╕рила ╖й... Ми вимага╓мо поваги до сво- ╖х прав, хочемо сво╓╖ в╕ри, мови, а земл╕ сво╓╖ не в╕д- дамо н╕кому...


Не було такого ранку, щоби поштар не вкидав поважну пачку кореспонденц╕╖ в скриньку Серг╕я Прокоповича; т╕льки одного разу виявилася вона порожньою, коли той поштальйон в час ожеледиц╕ вивихнув соб╕ ногу. Р╕дко траплявся нагов╕р у листах чи др╕бна помста, здеб╕льшого про непрост╕ мови- лося проблеми, чималенько з яких ╕ неп╕дйомн╕ зо- вс╕м. Ось р╕вненьким ж╕ночим почерком списаний аркуш, ретельно виведеними л╕терами, певне, гарн╕ оц╕нки мала людина та з кал╕граф╕╖.


"До пана голови Укра╖нсько╖ Парламентсько╖ Репрезентац╕╖ Волин╕ - Пана ╤нженера Серг╕я Тимошенка в Луцьку.


Головна Управа Союзу Укра╖нок в Р╕вному звернулася до Староства Пов╕тового в Р╕вному з прозьбою про дозв╕л:


1. На виставу "Вертеп" на день 14 с╕чня,


2. На забаву святочну, яка ма╓ в╕дбутися 15 с╕чня для член╕в Союзу ╕ ╖х знайомих.


Староство в╕дмовило.


Невже в зв"язку з наступом на укра╖нц╕в на- родово╖ демократ╕╖ не можна вже нав╕ть забаву з танцем урядити?..."


Серг╕й Прокопович добре пам"ятав той день, як обирали його головою Луцького Чеснохресного брат- ства, щире напутн╓ слово арх╕╓пископа Олекс╕я. А ще, вертаючись в т╕й чи ╕нш╕й справ╕ до засадничих доку- мент╕в, може в╕н частенько бачити слова владики, яки- ми благословив Братство написом на його Статут╕:


"Пам"ятаючи, що братства впродовж найтяжчого пер╕оду ╕стор╕╖ нашо╖ Церкви на Укра╖н╕ безперечно в╕- дограли дом╕нуючу ролю в боротьб╕ за В╕ру та Церк-


ву, вели пров╕д в громадському й культурному житт╕, з твердою в╕рою, що Уряд Найясн╕шо╖ Реч╕ Посполи- то╖, зг╕дно з його приреченням, оточить сво╓ю оп╕кою в╕дновлене Луцьке Братство у в╕дроджен╕й держав╕ Польськ╕й, - молитися буду, щоб Господь Милосерд- ний новообран╕й Управ╕ Братства допом╕г сповняти обов"язки, на не╖ наложен╕, та попровадити працю Братства зг╕дно з╕ славними традиц╕ями з XVII в╕ку та запов╕тами й ╕нтенц╕ями головного його пров╕дни- ка Св. п. митрополита Петра Могили на славу Пра- вославно╖ Автокефально╖ Церкви в Польщ╕".


Ось так, як пишуть з р╕вненського Союзу укра╖- нок, думалося Тимошенку, ╕ дба╓ тепер "уряд най- ясн╕шо╖" про життя сво╖х громадян, такою оточу╓ сво╓ю "оп╕кою". Зв╕сно, в╕н вже якось домовиться цього разу з тамтешн╕ми владцями, муситимуть ра- хуватися з послом Сейму. Але ж в╕тер колючий дме не лише з того боку, ╓ вони вельми задавнен╕, що холод приносили в край упродовж стол╕ть. Бо в на- ступному лист╕ ще б╕льш г╕ркоти...


"Вельмишановний Серг╕й Прокоф"╓вич!


...р╕шуче стверджую, що н╕ одне м╕сто на Волин╕ так сильно не забруджене чорносотенством, як м. Володимир. З давн╕х-давен, ще перед в╕йною тут був головний осередок того чорносотенства, тут скупчувалася вся ка╖нова робота "Союза Русского Народа" ╕ "Двуглавого Орла"...


╥дучи на "укра╖нському конику", на кожному кроц╕ провокують укра╖нство, роблячи з них бан- дит╕в, злод╕╖в... Ця наволоч московська вв╕йшла в дов╕р"я м╕сцевих чиновник╕в ╕ б╕льшост╕ польсько- го громадянства, яке не ор╕╓нту╓ться в м╕сцевих умовах, стосунках ╕ обставинах"...


Боже, як шкода, що в духовному житт╕ краю не бере тако╖ д╕льно╖, як ран╕ше, участ╕ л╕кар з Володими- ра Арсен Р╕чинський. Ще на початку зими двадцять восьмого року, протестуючи супроти промосков- ського духу ╕ таких же д╕янь, як голова Укра╖нського Церковного Ком╕тету склада╓ в╕н сво╖ повноважен- ня та заявля╓ про вих╕д з Митрополичо╖ ради.


Серг╕й Прокопович по зв╕стц╕ н╕як не був згоден ╕з вчинком под╕бним, але мав поважати його.


А дал╕ спалахнув скандал, якого не знали ще в цьо- му стол╕тт╕: Синод Православно╖ церкви в Польщ╕ через к╕лька м╕сяц╕в ухвалю╓ р╕шення за "ворожу та шк╕дливу д╕яльн╕сть"... в╕длучити в╕д церкви бун- т╕вника. Над принишклим людом нед╕льного дня, 21 кв╕тня, в княжому Мстиславовому собор╕, на ╕м"я мужнього л╕каря звучить анафема. Тепер доктор Р╕- чинський позбавлений з в╕рними сп╕льно╖ молитви, не ма╓ права приходити на богослуж╕ння, нав╕ть пра- во похорону за споконв╕чним обрядом заборонене... ╤ван Мазепа анафеми "удосто╖вся" першим, Ар- сена Р╕чинського таким чином поставили з гетьма-


ном в один ряд.


Вже як прийшов до тями тамтешн╕й люд, то ве- лика зчинилася верем╕я. У льв╕вськ╕й газет╕ "Д╕ло" видрукову╓ться "В╕дкритий лист посла ╤вана Вла- совського до митрополита Варшавського ╕ Волин- ського Д╕он╕с╕я": посол мав таке право моральне як заступник Р╕чинського в Укра╖нському Церковному Ком╕тет╕. На весь край Власовський ствердив: Арсе- на Р╕чинського в╕длучено в╕д церкви як пров╕дника укра╖нського церковного руху.


У самому Володимир╕ люд почав бунтувати.


- Оголошуйте й нам анафему, - заявили в╕дразу п"ятдесят параф╕ян.


А ще посипалися протести до митропол╕╖, до го- лови ради м╕н╕стр╕в кра╖ни, до м╕н╕стра в╕роспов╕- дань, з вимогами суду над митрополитом параф╕яни звернулися до Вселенського Патр╕арха ╕ Патр╕арх╕в Православних церков, а до того часу Володимир- ська парох╕я, чого не було за тисячол╕тню ╕стор╕ю, попросила перейти в розпорядження ки╖вського ав- токефального митрополита...


Образа Арсена Р╕чинського була не ╓диним болем у кра╖. П╕зньо╖ осен╕ тридцять восьмого варшавський уряд взявся вибудовувати "польську православну ╕╓- рарх╕ю". Гродненський ╓пископ Сава Сов╓тов вже став "поляком православного ╕спов╕дан╕я", а тепер пропонують митрополитов╕ Д╕он╕с╕ю висвятити в ╓пископи ще майор╕в Шреттера ╕ Семашка...


Таке дивне, неймов╕рне строкате життя... Ще строкат╕ше, гадав Серг╕й Прокопович, воно тут, п╕д польською займанщиною. Того ж митрополита Д╕- он╕с╕я гостро критикуватимуть за рудименти мос- ковщини та оп╕р церковн╕й укра╖н╕зац╕╖; ╕ цьому ж митрополитов╕ щиро гукатимуть "Слава"! при зу- стр╕ч╕ на дв╕рц╕ у Р╕вному: немов передчуватимуть, ск╕льки витерп╕ти ще суджено владиц╕. Його аре- штовуватиме гестапо ╕ садитиме в "кутузку" НКВД, його змушуватимуть "зректися" автокефал╕╖ ╕ по- збавлять титулу "блаженн╕ший", а м╕сце владики за- йме недавн╕й майор Шреттер.


╤ так само не м╕ряв Серг╕й Прокопович одною м╕ркою польських державних службовц╕в. Опов╕дав йому знайомий священик з Пол╕ського во╓водства.


- Уряду╓ тут Костек-Бернацький, хам р╕дк╕сний, священикам ребра б ламали, якби насм╕лився хтось правити в церкв╕ укра╖нською, можна лишень "╓н- зикем польським альбо рос╕йським".


На жаль, такий д╕яч був непоодинокий. На зустр╕- ч╕ з послами-укра╖нцями Сейму, де про осв╕ту вони клопоталися, м╕н╕стра Косцялковського понесло на в╕дверт╕сть:


- Перше - укра╖нц╕в н╕як не можна пор╕вняти з поляками. Рос╕яни загарбали Польщу, а ми в╕двою- вали частину того, що до нас належало з давен-дав- на, а по-друге, - Волинь н╕коли не мала укра╖нського шк╕льництва. Я не буду дискутувати про Волинь як землю укра╖нську чи про св╕дом╕сть нац╕ональну на- селення Волин╕. Це н╕ до чого не приведе, ╕ ми тут з вами сп╕льно╖ мови не знайдемо. Це во╓вода Юзев- ський буду╓ на Волин╕ "потьомк╕нськ╕ д╓р╓вн╕" ╕ ду- ма╓, що тим робить корисну для держави справу...


Тож ╕ мачини лукавства не мав Серг╕й Прокопо- вич за душею, коли на урочистих проводах во╓води казав:


- Як представник укра╖нського населення Волин╕ я щасливий п╕дкреслити той момент Вашо╖ волин- сько╖ прац╕, на який Ви, знавець ╕дей Першого Мар- шала Польщ╕, клали особливий натиск. Ви з повним сумл╕нням виконали запов╕т його про чесну кресову пол╕тику... Ви знайшли до цього правдивий ╕ ╓диний шлях, а саме: шлях особливо дел╕катного в╕дношен- ня до рел╕г╕йних ╕ нац╕ональних потреб укра╖нського народу Волин╕, який назавжди залишиться безм╕рно за це вам вдячний.


Присутн╕ при цих словах в╕рили в ╖хню щир╕сть ще й тому, що багато л╕т Тимошенко й Юзевський ╕шли пл╕ч-о-пл╕ч: пан во╓вода, уродженець Ки╓- ва, в уряд╕ УНР був товаришем м╕н╕стра внутр╕шн╕х справ, а Серг╕й Прокопович - м╕н╕стром шлях╕в; то пр╕звище пана Генрика стояло в наказ╕ Симона Пет- люри першим, коли укра╖нськ╕ вояки були ╕нтер-


нован╕ ╕ про ╖х розм╕щення треба було п╕клуватися, нав╕ть по тому ще якийсь час Генрик Юзевський за- лишався радником м╕н╕стерства закордонних справ уряду УНР в екзил╕.


Через к╕лька зим Тимошенков╕ спадуть на пам"ять сво╖ ж слова, коли запалають пожеж╕ у кра╖, коли п╕де на брата брат ╕ полл╓ться польська та укра╖н- ська кров вже не струмками; як шкодувати тод╕ до- ведеться, що так мало на ц╕й земл╕ було в т╕ часи юзевських...


----- 18


к перестала хилитатися палуба п╕д ногами ╕ хвиля виляскувати в борт, ступив Володимир Прокопович врешт╕ на тверду землю, американську землю, то не втрапив в╕н у св╕т незнаний, тим паче


ворожий - брат Степан п╕дставляв плече.


Стр╕мка теч╕я рок╕в... Професор Укра╖нсько╖ господарсько╖ академ╕╖, Укра╖нського в╕льного ун╕верситету, праця деканом факультету, обран- ня ректором УВУ ╕ Рокфеллер╕вська стипенд╕я на докторат з економ╕чних наук в Корнельському ун╕верситет╕ США...


╥х розв╕ювало по св╕тах ╕ знов на якийсь час до одного берега прибивало, щоби ще раз п╕дхопити ╕ понести незм╕рним св╕том. Цього разу, здавалося, один до одного брати будуть близько.


Начебто тими самими материнськими грудьми годован╕, тими самими руками пеленан╕, вони не схож╕ були, природно, долями, а тим б╕льш св╕тоба- ченням: ╕нколи сходилися думками у суперечках, а част╕ше ╕скри викрешувались у перепалках. Володи- мир поважав осв╕чен╕сть братову ╕ обшир його кру- гозору, але й сам говорив ╕ писав англ╕йською, укра- ╖нською, рос╕йською та французькою, в╕льно читав н╕мецькою, чеською й польською мовами.


Цього разу зчепилися й зовс╕м на р╕вному м╕сц╕: Степан в╕дправляв листа Вернадському.


- Великий вчений ╕ великий громадянин, - доки- нув м╕ж ╕ншим.


- Вчений - так, - покивав головою зг╕дливо брат.


- Але душею в╕н громадянин ╕ншо╖ держави.


- Гр╕х, тоб╕ брате, - Степан не образився, але суму в голос╕ приховати не зм╕г. - Хто б розказував мен╕?.. Я на власн╕ оч╕ бачив, як п╕клувався Вернадський про Укра╖нську академ╕ю наук, я, зрештою, разом ╕з ним на п╕длогах вагон╕в валявся, як доводилось ╖╖ в╕д за- гибел╕ боронити.


Пам"ята╓ться, вони довго тод╕ заснути були не- здатн╕, бо так близько в╕д вуха грим╕ли по рейках колеса, тож переговорити могли багатенько... ╤ хтозна, чи то в╕д невдач╕ по╖здки, чи з притичини ╕ншо╖ Вернадський вимовив з г╕ркотою:


- Я не можу соб╕ уявити ╕ не можу змиритися з па- д╕нням Рос╕╖... Але, з другого боку, огидн╕ риси ледачо╖, неосв╕чено╖ тварини, якою ╓ рос╕йський народ - ро- с╕йська ╕нтел╕генц╕я, не менше за ╖╖ раб╕в хижа й про- дажна, те "╕сторичне варварство", яке так яскраво в╕добража╓ться довкола, примушу╓ часом знев╕ри- тися в майбутньому Рос╕╖ ╕ рос╕йського народу...


Зв╕сно, Степан Прокопович не м╕г знати, що схо- жу майже досл╕вно думку Володимир ╤ванович запи- ше в сво╓му щоденнику 30 серпня двадцятого року. Степанов╕ було просто прикро, що в брата таке вра- ження склалося про Вернадського. Не чужа ця зем- ля Вернадському, то його й дружини Натал╕ ╢гор╕в- ни, славн╕ роди Старицьких, Зарудних, Вернацьких, Арендт╕в, Рудникович╕в були в╕домими укра╖нськи- ми державними й в╕йськовими д╕ячами, учасниками демократичних рух╕в. То його батько ╤ван Васильо- вич по зак╕нченн╕ ун╕верситету Святого Володимира залишився тут викладати, ставши в двадцять в╕с╕м рок╕в професором.


- Ми з батьком були тод╕ у М╕лан╕, як прочитали в газет╕ про заборону друкувати укра╖нською мо- вою, - згадував Вернадський п╕д перестук кол╕с. -


Те на батька м╕цно под╕яло, в╕н розказував ╕стор╕ю Укра╖ни зовс╕м не так, як викладали в г╕мназ╕╖. Як по- вернулися з дор╕г неблизьких, то в батьков╕й б╕бл╕о- тец╕ я знайшов номери "Основи" та взявся по тому розпитувати про Кул╕ша, Шевченка, Максимовича, Кв╕тку-Основ"яненка та ╕нших з укра╖нства, з ким батько був особисто знайомий...


╤ не ма╓ рац╕╖ брат, думав Степан Прокопович, коли каже: "Душею в╕н громадянин ╕ншо╖ держави". Як подавав Вернадський на затвердження законо- проект про Академ╕ю наук, то в перших рядках за- значав "нац╕ональну самосв╕дом╕сть укра╖нського громадянства", - ╕нше писала б людина байдужа... Зрештою, тоб╕, Степане, не випада╓ покладатися на чуж╕ оч╕ чи вуха, на розум чужий. На Сп╕льному установчому зас╕данн╕ Академ╕╖ 27 листопада 1918 року, де тоб╕, Тимошенков╕, випало долею секре- тарювати, так╕ люди, як Багал╕й, Кримський або Тутковський Головою-президентом Академ╕╖ анти- укра╖нського д╕яча б не обрали.


- Ти не сердься, - вловив г╕ркоту Володимир у словах брата, ледь в╕дчутну, проте все ж була вона в присмаку. - Вернадський за гетьмана Павла Ско- ропадського в╕дмовлявся направду в╕д укра╖нського громадянства. Тод╕шн╕ под╕╖ обрус╕лих укра╖нц╕в з ╕нтел╕генц╕╖ застали зненацька, вони в╕д берега од- ного в╕дбилися, а до другого не припливли, окр╕м Грушевського, в╕н ╕ книги жадн╕с╕нько╖ укра╖нсько╖, певне, з дитинства в руках не тримав... А погодив- шись очолити укра╖нський академ╕чний ком╕тет, мав свою в╕з╕ю в голов╕ - ф╕л╕ю Петербурзько╖ акаде- м╕╖, дещо з природничим ухилом... М╕ж тим, саме на нац╕ональн╕й основ╕ виросли академ╕╖ Крак╕вська, Сербська, Хорватська, Чеська, Болгарська...


- Бачив я патр╕от╕в, що з виляском били у груди себе, - Степан стр╕мко встав, ╕ зл╕ ╕скорки змайнули в очах. - Але до д╕ла н╕коли ╖х не припряжеш.


В╕н гарячково подумки шукав аргументи, щоб за- перечити братов╕, бо ж про книгу, "окр╕м Грушев- ського", - то нагов╕р чист╕с╕нький. Ще в далекому одинадцятому роц╕ Вернадський був членом Ком╕те- ту з орган╕зац╕╖ Шевченк╕вського свята в Москв╕, зби- рав укра╖нськ╕ книги, просив висилати нов╕ видання.


Опов╕дав також Агатангел Кримський про сво╓ листування з Вернадським.


- Пиш╕ть по-укра╖нськи, - прохав Володимир ╤ванович Кримського, - бо тут я можу чути укра╖н- ську мову лише в╕д мо╓╖ дочки (вона тепер студент- ка В╕йськово-медично╖ академ╕╖) та часом р╕дко в╕д кого-небудь ╕з укра╖нц╕в. У С╕мферопол╕ ми почали було складати ф╕л╕ю Укра╖нського наукового това- риства, де я був обраний головою, але вона розпа- лася, бо вс╕ роз"╖хались. Досилайте до мене вс╕ ви- дання Академ╕╖, Б╕бл╕отеки, Наукового товариства. Як сто╖ть д╕ло з ком╕с╕╓ю по "пол╕пшенню" Укра╖н- сько╖ академ╕╖ наук? ╤ як це склада╓ться в укра╖нськ╕й ╕стор╕╖, що сво╖ - бог зна з яких мет псують ╕ н╕вечать найважлив╕ш╕ сво╖ ╕нституц╕╖...


Справд╕, думав Степан Прокопович, Вернадський не бив себе голосно в груди, в чомусь клянучись. Зате, окр╕м Академ╕╖ наук та вищо╖ школи в ц╕лому, ск╕льки мороки мав ╕з заснуванням Нац╕онально╖ академ╕чно╖ б╕бл╕отеки, в╕дкриттям Тавр╕йського ун╕верситету, ск╕льки прац╕ доклав, досл╕джуючи ╜рунти Полтавщини, складаючи карту давн╕х куль- тур Кременчуцького пов╕ту, допомагаючи, а як на- висне б╕да, то й рятуючи Полтавський природничо- ╕сторичний музей... А ще на Волин╕ немало земл╕ у


буквальному розум╕нн╕ перелопатив, досл╕джуючи ╜рунти в район╕ р╕ки Тетерев, а ще...


- Не перечитиму, брате, - Володимир зв╕вся й соб╕. - Пустомелю не с╕ють, вона сама проросте при дороз╕. Просто Вернадському творцями ╕сто- р╕╖ бачаться лиш велик╕ народи, англ╕йц╕ чи рос╕яни, французи чи н╕мц╕, а меншим, мовляв, п╕д лаву киш... Вони стояли один супроти одного, два брати, так╕ кров"ю близьк╕ й так╕ далек╕ за житт╓вим досв╕дом, що вже шум╕в в обох за плечима, в кожного була своя правда, ╕ н╕хто не в╕да╓ того м╕рила, яким би можливо зм╕ряти, чия вона найправдив╕ша; в ту мить


не знали вони, чим зак╕нчиться ╖хня суперечка.


Степану Прокоповичу справд╕ кривдно було за Вернадського, бо й сам в╕н довол╕ близьке до його мав св╕тобачення: чом не хоче втямити брат, що че- рез мовн╕ пороги, кордони там р╕зн╕ державн╕ х╕ба


"переч╕плю╓ться" здеб╕льшого люд, поступ його спов╕льню╓ться з вини перегородок нац╕ональних у науц╕, а отже, й на всьому шляху техн╕чному?.. Не певен н╕хто, що дул╕бам колись легко було розмов- ляти з древлянами, корс╕ повн╕стю розум╕ли полян... ╤ де ж бо вони тепер - вс╕ в одному р╕чищ╕. То невже сьогодн╕шн╓ дивом якимсь заморозиться?


Вони стояли один супроти одного, нервово по- блимуючи з-п╕д лоба ╕ не знаючи, чим сп╕р ╖х сьогод- н╕ вивершиться...


----- 19


ервневого полудня Серг╕й Прокопович став головою Волинського укра╖нського об"╓днання, а в листопадове надвеч╕р"я того ж са- мого тридцять першого року обирають його ще й головою Товариства ╕мен╕ Петра Могили - на уро- чистост╕ прибув до Луцька особисто перво╕╓рарх Православно╖ церкви у Польщ╕ митрополит Д╕он╕- с╕й та канцлер Св. Синоду арх╕╓пископ Гроднен-


ський Олекс╕й.


То було свято, на якому, проте, р╕дко яку болячку духовного життя укра╖нства об╕йшли б стороною. А як зачинилися двер╕ за митрополитом Д╕он╕с╕╓м, то дехто з Волинсько╖ духовно╖ консистор╕╖ осм╕л╕в раптово:


- У провадженн╕ в богослуж╕ння укра╖нсько╖ мови доц╕льна обережн╕сть... Бо ж на сел╕ д╕вчата можуть сказати: я таку й на буряках почую.


Серг╕й Прокопович не втерп╕в:


- Чи не пересп╕ву╓те ви укра╖ноненависника Ан- тон╕я Храповицького? То саме цей митрополит, чорносотенець затятий, вол╕в би мову нашу ╕мену- вати "базарною", а тому для молитви нег╕дною... Не здатен пов╕рити, що така думка може витати в тутешн╕й, начебто не ворож╕й нашому люду, кон- систор╕╖.


Опустили оч╕ т╕ "буряков╕" голови ╕ вже не насм╕- лювалися в╕дсварюватись.


Полями, л╕сами та перел╕сками краю в╕стка про Товариство та благослов╕ння його самим перво- ╕╓рархом церкви котилася швидко, в╕дгом╕н про не-


перес╕чну под╕ю д╕йшов ╕ до Заруб╕жно╖ рос╕йсько╖ церкви. Глава ╖╖, згаданий митрополит Антон╕й, пише сердитого листа до митрополита Д╕он╕с╕я, карта╓ того, що благословив на працю товариство укра╖нське. Мовляв, воно обрало сво╖м патроном


"ун╕ята Петра Могилу". Та поважний в╕длуп лукаво- му митрополитов╕ дав небавом арх╕╓пископ Олекс╕й сво╓ю брошурою "Отношен╕╓ митрополита Петра Могили к вопросу об ун╕╕ с Римом", де показав ц╕л- ковите нев╕гластво, ба, св╕дому брехню Антон╕я.


Молоде деревце Товариства почало розпучувати- ся... Сходився з ╕нтересом народ на прилюдн╕ лекц╕╖ запрошених з Варшави професора богословського православного в╕дд╕лу при Варшавському ун╕верси- тет╕ Василя Б╕днова, що опов╕дав правду про Петра Могилу, професора Олександра Лотоцького про церковну соборн╕сть, - добрий погов╕р йшов соб╕ в╕д м╕ста до м╕ста ╕ в╕д найменшого села до хут╕р- ських поселень.


А хор Луцько╖ Чеснохресно╖ церкви, яким управ- ляли в р╕зний час так╕ славн╕ диригенти, як Петро Куриленко, Михайло Тележинський, Олександр Колесниченко, дивував у кра╖ ╕ за його межами не- повторною майстерн╕стю.


Не обминала управа Товариства господарських клопот╕в. Для арх╕╓рейських поко╖в спочатку вина- йняли будинок, а через к╕лька м╕сяц╕в, з пом╕ччю во- ╓води Генрика Юзевського, придбали ╕ д╕м пристой- ний - не жити ж високому душпастирев╕ у готел╕. А для л╕тньо╖ резиденц╕╖ владики сеймиком представ- лено будинок ╕з садом у Жидичин╕.


Швидко й легко казка мовиться, та легкост╕ то╖ в житт╕ браку╓ здеб╕льш. Опов╕дав Серг╕╓в╕ Прокопо- вичу побратим по справ╕ ╤ван Власовський:


- Наш пол╕щук дуже обачно сприйма╓ щось нове у сво╓му житт╕. Коли ви з ним говорите, пише мен╕ знайомий священик, то в╕н кива╓ головою на все те, що кажете. Вам зда╓ться, що ви його переконали, ╕ в╕н ц╕лком погоджу╓ться. ╤ при к╕нц╕ розмови ви за- пита╓те: "Ну то як, Кирило, добре?" Тод╕ в╕н голову схилить донизу ╕ каже: "Я об т╕м ще подумаю, Ваш╕ справи говорити, а мо╖ справи - послухати, про що Ви говорите, - я подумаю, пораджуся з ж╕нкою, д╕- тьми"... ╤ б╕льше говорити в ту хвилину про те саме йому не сл╕д. Дарма. Тому й укра╖н╕зац╕я проходить дуже повол╕, з великою обережн╕стю. Мен╕ в одн╕й параф╕╖ на Р╕здво д╕ди повиходили з церкви, коли дяк засп╕вав по-укра╖нськи "В╕рую" та "Отче наш". Чому? Вина була моя, що я з тими д╕дами не погово- рив. Вони думали, що то поляки наказали так сп╕ва- ти. "Ляхи з в╕ри нашо╖ см╕ються!" - казали д╕ди...


Отож, книговидавнича справа перед очима ма╓ бути насамперед. Зв╕сно, переклади робилися й ра- н╕ше, митрополит Д╕он╕с╕й згадував ╖х якось: "Були вони до цього справою приватно╖ ╕н╕ц╕ятиви, я по- благословив вже к╕лька таких переклад╕в, але що було можливим на перший час, те при дальшому розвитку церковного життя неможливе".


Та "приватна ╕н╕ц╕ятива" належала професоров╕ ╤ванов╕ Ог╕╓нку.


Ком╕с╕я переклад╕в у Варшав╕ при Укра╖нському науковому ╕нститут╕, за клопотанням Товариства Петра Могили, тепер мала дв╕ п╕дком╕с╕╖ на Волин╕ - у Луцьку ╕ Кременц╕.


Одна за одною св╕т б╕лий укра╖нською мовою побачили богослужбов╕ книги: Л╕тург╕я Св. ╤оан- на Золотоустого, Псалтир, Божественна Л╕тург╕я Св. Васил╕я Великого, Божественна Л╕тург╕я Ран╕ш


Освячених Дар╕в Св. Григор╕я Дво╓слова. А працею та клопотом секц╕╖ Товариства ╕мен╕ митрополита Петра Могили в Луцьку, що року 1937 постала хис- том ╓пископа Пол╕карпа, долучила до попередн╕х переклад╕в "Чин Та╖н Св. Хрещення ╕ Миропома- зання", "Чин Та╖ни шлюбу", "Чин Та╖ни Спов╕д╕",


"Л╕тург╕я Св. ╤оанна Золотоустого", "Чини мо- лебн╕в", "Чин Панахиди", "Окто╖х", "Апостол",


"Акаф╕сти", "Часослов", "Веч╕рня ╕ Рання", "Пра- вославний молитовник для молод╕", "Малий Бого- гласник", "Партитура сп╕в╕в Панахиди", "Парти- тура сп╕в╕в Л╕тург╕╖ Св. ╤оанна Золотоустого". Тут же записи т. зв. "звичайних" композиц╕й в╕домих церковних композитор╕в - Дм. Бортнянського, О. Кошиця, К. Стеценка, М. Леонтовича, М. Лисен- ка та ╕нших...


В коловерт╕ життя, клопочучись у парламент╕ чи Рад╕ м╕н╕стр╕в, Серг╕й Прокопович не минав наго- ди стати комусь у пом╕ч. Ось ц╕кавий студент в поле зору втрапив йому, родом ╕з села невеличкого Пере- токи б╕ля Олики, син р╕зьбяра та ╕конописця Ана- тол╕й Дублянський - варто його матер╕ально п╕д- тримати, бо ж як╕ там статки у батька, ╕конописця с╕льського. Не забув юнака Тимошенко ╕ згодом, по В╕ленському та Варшавському ун╕верситетах: пише листа волинському во╓вод╕ з проханням працевла- штувати зд╕бного юнака Дублянського. Того само- го, що буде через роки митрополитом Паризьким ╕ Зах╕дно╓вропейським.


Якщо став у пригод╕ нев╕домому хлопчаку з ма- лесенького села, то тим паче не м╕г Тимошенко не прислухатися до прохань генерала Павла Шандру- ка; зрештою, то й зветься життям, коли ти комусь потр╕бен ╕ в сил╕ допомогти.


А потр╕бен був Серг╕й Прокопович тепер бага- тьом...


"До Головно╖ Управи Волинського Укра╖нського об"╓днаня


Управа Укра╖нського Мистецького Гуртка "Спо- к╕й" зверта╓ться з гарячим проханням признати Гуртков╕ допомогу в сум╕ 250 зол. на покриття бо- дай частини видатк╕в, зв"язаних з улаштованням Х об"╖здово╖ виставки на Волин╕, проектовано╖ в час╕ в╕д 9 травня до 13 червня б.р. в Луцьку, Р╕вно- му, в Кременц╕. Виставка буде складатися з трьох в╕дд╕л╕в: арх╕тектури, граф╕ки й малярства, при- чому прац╕ укра╖нських арх╕тект╕в будуть взагал╕ перший раз показан╕ на укра╖нськ╕й мистецьк╕й ви- ставц╕ в Польщ╕..."


"Голов╕ Волинсько╖ Укра╖нсько╖ Посольсько╖ Ре- презентац╕╖


Члена Волинського Укра╖нського Об"╓днання, прожива╓ в с. Зносичах Сарненського пов╕ту, Да- нила Андр╕╓вського


Прохання


Зг╕дно дециз╕╖ Саpненського пов╕тового Старо- сти з дня 9.1.1937 року мен╕ заборонено мешкати не т╕льки в с. Зносичах, а також в Сарненському пов╕т╕ до 10 л╕т...


Приймаючи на увагу мо╓ тяжке матер╕альне становище, звертаюся до Вас з великим прохан- ням вжити Ваших заход╕в щодо влади, аби мен╕ було дозволено й надал╕ мешкати в Зносичах...


Прошу в найкоротш╕ строки, бо м╕сцевий по- стерунок не да╓ мен╕ спокою..."


"Вельмишановний пане ╕нж!..


Передовс╕м прошу вибачення, що я так р╕зко ви- словився в розмов╕ з Вами про зб╕рку пожертв на будову Укра╖нського Дому в Праз╕.


Всю ╕стор╕ю цього майбутнього Дому я дуже добре знаю, з ус╕ма деталями провадження справ. З Музе╓м Визвольно╖ боротьби добре зазнайом- лений ╕, власне, через те маю свою окрему думку щодо попертя порушено╖ Вами справи.


Застер╕гаюсь, що це моя особиста думка ╕ я, бо- рони Боже, н╕ в як╕й м╕р╕ не збираюсь впливати на те чи ╕нше р╕шення Управи "Р╕дно╖ Хати" чи ред.


"Волинського слова"...


З пошаною С. Тимошенко"


"Шановному пану Борису Трусевичу в Мат╕╖в╕ З доручення п. Посла ╕нж. С. Тимошенка пов╕-


домляю, що п. Посол охоче допоможе Вам у справ╕ зак╕нчення будови Народнього дому в Мат╕╖в╕. Як т╕льки в╕н зв╕льниться в╕д прац╕ в Сейм╕, то при- ╖де до Ковля або, може, нав╕ть ╕ до Мат╕╖ва, про що завчасу Вас буде пов╕домлено.


Секретар Колесниченко"


"Серг╕й Прокопович зараз хворий ╕ лежить у л╕жку. Просить Вам передати, що за яких два тижн╕ буде у Кременц╕ й побачиться з Вами. Ра- дить ставити будинок не дерев"яний, а мурова- ний. Серг╕й Прокопович каже, що в╕н н╕коли не п╕д- пису╓ плян╕в, що ╖х креслять ╕нш╕ особи...


Секретар Колесниченко"


"Шановний пане После,


Ви ╓ нашим вибраним до Сейму, до Вас зверта-


юся як до батька... Рятуйте в╕д напаст╕ ворожо╖, котра заповзялася мене руйнувати, мене, кал╕ку, без ноги. Не зважають на то, що вже зруйнований ╕ голий, нема в що одягнутися, ╕ д╕ти гол╕, а над- ходить зима..."


"15 травня


Високоповажний Пане Професоре!


Поручаю Ваш╕й ласкав╕й оп╕ц╕ п. Н╕ла Хасеви- ча, представника мистецького гуртка "Сок╕л" у Варшав╕ ╕ дуже прошу Вас не в╕дмовити допомог- ти йому в урядженн╕ в Кременц╕ вистави твор╕в наших молодих укра╖нських мистц╕в.


Вистава, що одбулася в Луцьку, зробила дуже гарне враж╕ння й наочно довела, що наше мисте- цтво росте й удосконалю╓ться.


Думаю, що й Крем╕нецьке громадянство уд╕- лить вистав╕ належну увагу та ф╕нансово ╖й допо- може ╕ в той спос╕б складе й св╕й даток на олтар укра╖нсько╖ справи.


З правдивою до Вас пошаною..."


Серг╕й Прокопович, з якого колеги дражнитися по- чали, чи не потребу╓ в╕н ще грабл╕ соб╕ збоку вчепити, бо ст╕лькох нахапався клопот╕в, "зда╓" кер╕вництво Товариства Петра Могили Ханенков╕, ще довгенько лишаючись скарбником у ньому. Але не "зда╓" ╕ не скида╓ обов"язок з себе оп╕ки над справою, яку, був переконаний, н╕хто не повинен робити за нього. Тим паче, по смерт╕ П╕лсудського сир╕, холодн╕ й прониз- лив╕, чахоточн╕ як╕сь в╕три подули над кра╓м...


Посол Сейму Степан Баран, будучи католиком, ╕ то не витримав. У час пленарних зас╕дань в╕н звер- тався до голови Ради м╕н╕стр╕в з ╕нтерпеляц╕╓ю:


- Остаточний балянс православних церков на Холмщин╕ й П╕дляшш╕ такий: дня 1.VIII.1914 р. було там ус╕х православних церков 389, а дня 1.IX.1938 р.


- всього 51. Поляки забрали для себе 149 православ- них церков ╕ перем╕нили ╖х на римо-католицьк╕ кос- тели, а 189 православних церков зовс╕м збурили або просто спалили. Бурення церков (в л╕т╕ 1938 року) в╕дбувалось планово ╕ систематично при помоч╕ спроваджених польських роб╕тник╕в та п╕д доглядом ╕ охороною польсько╖ державно╖ пол╕ц╕╖. Д╕ялось це при розпучливому плач╕ ╕ голосних лементах м╕с- цево╖ укра╖нсько╖ православно╖ людности. Поль- ськ╕ роб╕тники виносили з церкви церковн╕ образи, книги, ризи та ╕ншу церковну утвар, скидали те все на купу ╕ щойно тод╕ приступали до бурення церк- ви. При цьому нищили не раз старий цвинтар б╕ля церкви та церковну огорожу, зр╕зували дерева ╕ всю площу зр╕внювали з землею та зас╕вали травою, щоб по церкв╕ не залишити н╕якого сл╕ду. Бували випад- ки, що роб╕тники при╖здили не т╕льки з пол╕ц╕╓ю, але ще й з пол╕ц╕йними псами, щоб в╕дганяти православ- них селян ╕ селянок в╕д церкви. При нищенн╕ церков не щаджено ╕ тл╕нних останк╕в православних, що ╖х викидувано з найб╕льшою наругою з могил...


Це тод╕ у кра╖ пролунав голос митрополита Ан- дрея Шептицького у Посланн╕ в╕д 2 серпня 1938 року, ╕ не було на ц╕й земл╕ тако╖ в╕ри, тако╖ конфес╕╖, де б не почули цей голос:


- Коло ста церков роз╕брано ╕ розвалено. Мно- го замкнено. Деяк╕ спалено рукою незнаних зло- чинц╕в. У замкнених церквах ╕ каплицях заборонено Богослуження, ╕ в них, ╕ поза ними. Часто нищили ╕ знаряддя рел╕г╕йного культу. Людей змушували, ╕нод╕ насильством, приймати католицьку в╕ру в ла-


тинському обряд╕. Священик╕в... виселювали та д╕- ймаючи карали грошевими гривнями або в"язницею. Неповинних людей бито не раз та видалювано з ╖хн╕х осель. Нав╕ть нев╕льно там вчити катехизму ╕ пропов╕дувати в матерн╕й мов╕ людей. Православна Церква покрита жалобою...


...Под╕╖ на Холмщин╕ нищать в душах православ- них, нез"╓динених наших брат╕в, саму гадку про можлив╕сть з"╓динення, представляють Вселенську Церкву ворожою ╕ небезпечною для православного народу. В очах к╕лькам╕льйонового населення Поль- щ╕ Апостольська Столиця представлена сп╕ввинною д╕ла знищення...


Хто ж посм╕в у католицьк╕й держав╕, на очах представника Апостольського Престолу - Нунц╕я, на очах многочисленних католицьких ╓пископ╕в за- вдати Вселенськ╕й Церкв╕ такий страшний удар?..


Коли ув╕льнили Генрика Юзевського, новий во╓- вода волинський, поляк н╕мецько╖ кров╕, над╕слав ар- х╕╓пископу Олекс╕ю довол╕ безцеремонного листа: в╕ддайте, мовляв, додатково чотирнадцять церков.


Арх╕╓пископ церков не в╕ддав ╕ на листа не в╕дпо- в╕в.


Ще трапилася по тому одна пригода. ╤вана Вла- совського, який працював в консистор╕╖, серед буд- ня-полудня виклика╓ начальник служби безпеки во- ╓водства Стефан╕цький.


- Ви ма╓те вплинути на арх╕╓пископа Олекс╕я, аби в╕н передав церкви, - якимось знервованим то- ном звернувся есб╕ст.


- Ви жарту╓те, пане? - зв╕в подивовано брови Власовський.


- ╤накше для чого ви сидите в консистор╕╖...


- В консистор╕ю я п╕шов не для того, щоб в╕ддава-


ти православн╕ святин╕. ╤ арх╕╓пископа, будьте певн╕, на переляк не в╕зьмете.


...Якщо не вс╕ церкви в╕д╕брати вда╓ться, то варто п╕ти на ще одну хитр╕сть, - м╕зкувала влада. Можна запровадити як перех╕дний етап польське на почат- ках православ"я. ╤ ось з М╕н╕стерства оборони ви- ходить нап╕вта╓мний рескрипт: богослуж╕ння для в╕йськових православних надал╕ провадити лише польською мовою. Тож на зас╕данн╕ бюджетно╖ ко- м╕с╕╖ Сейму, не чекаючи пленарних, Серг╕й Проко- пович вимагав:


- Для чого й ким видан╕ розпорядження про Служби Бож╕ в польськ╕й мов╕ для православних во- як╕в-укра╖нц╕в? Чому не ма╓ права той укра╖нський вояк молитися в р╕дн╕й мов╕? Чи ж, присягнувши життя сво╓, в раз╕ потреби, в╕ддати за Державу, в╕н того права позбавився? Чи ж, вмираючи на пол╕ бою, в╕н не заслужив на те, щоб останню молитву духовний пастир в╕дчитав йому в р╕дн╕й мов╕?


Х╕ба думав Серг╕й Прокопович, що його слова такими траг╕чно-пророчими стануть? Що року вже наступного лише з волинського краю пл╕ч-о-пл╕ч з польськими вояками стане укра╖нц╕в за сотню ти- сяч? ╤ це буде другий зудар супроти фашизму, по в╕дчайдушному зударов╕ Карпатсько╖ Укра╖ни, ╕ ще не одному зудару суджено буде задля р╕дних земель, ╖х споконв╕чних, яких через багато десятил╕ть на- звуть то вогненними, то кривавими...


----- 20


ерг╕й Прокопович щойно додому вернувся з Варшави, сну ще н╕ в одному оц╕ не мав, як за-


явився гурт селян з села Гриньки на Кременеччин╕.


- Порятуйте, як можете... Нема до кого нам при- хилитися, тож просимо вас, волинське об"╓днання, - кремезний немолодий селянин м"явся, пов╕льно до- бираючи слова, ╕ заняття те було йому куди важче, ан╕ж замашний лантух, з яким залюбки справлявся.


Життя в Луцьку в Серг╕я Прокоповича п╕шло з якимось прискоренням, як з гори кам╕нь, що на по- чатку спроквола котиться, тод╕ все швидше, врешт╕ несеться прудк╕ше за кур"╓рський потяг: сперш його обирають головою Товариства ╕мен╕ Петра Моги- ли, тод╕ послом польського Сейму ╕ головою Во- линського укра╖нського об"╓днання, як у в╕дставку п╕шов Петро Певний.


╤ зараз Тимошенко мав якось помогти людям того кременецького села, бо, справд╕, - до кого ╖м прихилитися?


Б╕да негадано звалилася на Гриньки, якби на го- лови сн╕г у Петр╕вку впав. Коп╕вц╕, себто корпус охорони прикордоння, празникував сво╓ свято, на шк╕льн╕й ст╕н╕ вив╕сили портрети польських вожд╕в та урядовц╕в, а тод╕ в╕дгуляли бучну забаву.


На ранок вс╕ побачили портрети попсованими, певне, з велико╖ любов╕ до урядовц╕в. У в╕дпов╕дь коп╕вц╕ показали всьому селу, що собою явля╓ хай ╕ не пекло, а принаймн╕ його передпоко╖. Тепер без паспорта в прикордонн╕ села ╕ не показуйся, зась ве- чорами за пор╕г виходити, заборонено нав╕ть св╕тло


в дом╕вках, будеш читати укра╖нську газету чи книжку - виженуть, якщо ти на державн╕й робот╕.


Люди не в╕дали, що тут вд╕яти, як жити, доки "не п╕дказали": приймайте католицьку в╕ру - ╕ спок╕йно дихатимете. Тож мало не все село, кр╕м найзатят╕- ших, п╕шли перехрещуватися в костел.


- Давайте як посол оф╕ц╕йний запит до уряду, - попросив Тимошенко Степана Скрипника. - А я ╖ду в Гриньки.


╤стор╕я з невеличким селом набула розголосу, ╕ знана польська письменниця Мар╕я Домбровська запише тод╕ в сво╓му щоденнику: "Б╕дна Волинь. Залишаться в н╕й лише Гриньки... ╕ в╕йсько у рол╕ польських хрестоносц╕в, як╕ навертають православ- них у католицизм. Морально - в╕драза, пол╕тично - божев╕лля, гр╕х, за який дорого заплатить Польща". Через низку рок╕в, у сорок третьому, як зн╕муть-


ся над Волинню кривав╕ заграви ╕ п╕де на брата брат, Домбровська переглядатиме давн╕ стор╕нки щоден- ника ╕ сама вжахнеться сво╓му пророцтву...


А як п╕д"╖хав Серг╕й Прокопович до Гриньок, то перестр╕ли його коп╕вц╕ ще перед селом. Огрядний вояка довго верт╕в-крутив у руках Тимошенкову пе- репустку, а тод╕ вир╕к:


- Не позволям.


- Як? Законно оформлена перепустка - не до- кумент? Як посол Сейму, я скаржитимуся у Вар- шаву! - дива такого не доводилося ще зустр╕чати Серг╕ю Прокоповичу.


- Пану Богу в окно направляйте скарги сво╖, - продавав витр╕шки коп╕вець. - Варшава далеко, а Гриньки он, ╕ я тут комендант.


С╕льськ╕ люди, що вийшли зустр╕чати Тимошен- ка, т╕льки головами скрушно хитали.


- Тепер ви бачите, як нам тут живеться, коли на- в╕ть послов╕ нев╕льно...


Тим паче, в село не пустили отця Бриниха ╕ ╓парх╕- ального м╕с╕онера Казновецького, яких сюди направ- ляла духовна консистор╕я. Здивки чинили з благочин- ного округи отця Малюжинського, який мав пост╕йну перепустку, проте кожного разу повинен принижува- тися та випрошувати дозв╕л, а як врешт╕ потрапляв у село, то т╕нню за ним ╕шов коп╕вський капрал.


Проти цього насильства протестувла ╕ польська ╕нтел╕генц╕я, хоча влада ╖╖ теж не почула. П╕длегл╕ добре знали слова м╕н╕стра в╕йськових справ гене- рала Каспшицького, що перед тим на зустр╕ч╕ ╕з ко- мандувачами корпус╕в виголошував:


"Шануючи вс╕ в╕роспов╕дання, потр╕бно п╕дпо- рядкувати ╖х потребам нашо╖ держави. В╕руюч╕ окре- мих визнань повинн╕ п╕ддаватися асим╕ляц╕йним впливам польсько╖ культури, а там, де це можливо, особливо в середовищ╕ слов"янських меншин, про- цес ополячення в галуз╕ церковно-рел╕г╕йного жит- тя повинн╕ оточити виразною ╕ р╕шучою оп╕кою...


Певно, тому-то й хоробрим таким почувався ко- п╕вець, що насм╕лився не визнати перепустку нав╕ть сеймового посла. Але клопоти Серг╕я Прокоповича, оббивання м╕н╕стерських порог╕в у Варшав╕ та тиск на волинського во╓воду все ж, видавалося, не про- пали марно: як ╖хав у село арх╕╓пископ волинський Олекс╕й, то йому вже опору не чинили.


- Я в╕дчуваю, що не сво╓ю волею ви впали в най- б╕льше нещастя - в╕дпад╕ння в╕д р╕дно╖ церкви, - го- ворив владика перед селянами. - А коли не по сво╖й вол╕, то кому це потр╕бно?...


Майже вс╕, хто перехрещувався, вернулися до то╖ в╕ри, в як╕й немовлятами ╖х батьки хрестили.


Над Волинню й не т╕льки хмари з часом густ╕ли й темн╕ли, але не тими ц╕ хмари були, з яких волога життя впаде, силу братиме поле ╕ зелен╕тимуть ве- сел╕ше витоптан╕ й виснажен╕, куц╕ громадськ╕ ви- гони для худоби - л╕пше польським осадникам д╕с- тавалося. Слабли позиц╕╖ во╓води Юзевського, що ще в уряд╕ УНР був товаришем м╕н╕стра внутр╕шн╕х справ, набиралися моц╕ тепер урядовц╕ з ╕ншим ба- ченням: зизом здеб╕льшого дивилися вони на спра- ву, якою клопотався Тимошенко з друзями. Тому не випадково з голосу генерального секретаря ВУО Степана Скрипника було прийнято "Декларац╕ю про пол╕тичне ╕ економ╕чне становище укра╖нсько- го населення на Волин╕".


Такого дос╕ чинним урядовцям не доводилося ще читати:


- Позбавлення самоуряду громадського характе- ру зводить нан╕вець можлив╕сть налагодження ц╕ло╖ низки справ;


- Укра╖нц╕ не в сил╕ спок╕йно спостер╕гати, як ни- щаться ╖хн╕ права, як зневажа╓ться ╖хня г╕дн╕сть ╕ на- ц╕ональна св╕дом╕сть...


Вже нам╕р був декларац╕ю в сво╖й прес╕ видруку- вати, але во╓водськ╕ чини застерегли:


- Спробуйте - ваше видання буде конф╕сковане нев╕дкладно.


Серг╕й Прокопович довго вагався - в╕дсилати Де- кларац╕ю в ус╕ первинн╕ орган╕зац╕╖ об"╓днання чи н╕: зимна вельми насувалась пол╕тична погода.


Врешт╕ Степан Скрипник не витримав, з протес- том виступив:


- Я не можу брати на себе вину за сл╕пий послух адм╕н╕страц╕╖, чим з кв╕тня гр╕шить Серг╕й Тимо- шенко...


Отако╖, г╕рчило на душ╕ Серг╕ю Прокоповичу, вперше за вс╕ роки хай ╕ не об╕звали тебе боягу- зом, але все ж... Ти гадав, що при цьому житт╕ вель- ми вдумливо чинити належить, по лезу весь час ╕ти, аби не з╕рватися - заняття дещо складн╕ше нав╕ть в╕д усталеного артистизму канатох╕дця, коли й в╕тер може катастроф╕чно тебе похилити туди, де безодня ╕ чорна смерть... А може, й справд╕ ти постар╕в, втра- тив почуття м╕ри ризику, якщо таке т╕льки ╕сну╓ на св╕т╕, хай би ╕нш╕ взялися за цього невдячного плуга? На зас╕данн╕ Укра╖нсько╖ парламентсько╖ репре-


зентац╕╖ його виступ цього разу був найкоротшим:


- Я подаю у в╕дставку з голови ВУО...


Довга й наче електрикою наповнена тиша, десь за в╕кном пискнув на розворот╕ трамвай, а врешт╕ вс╕ озвалися майже в╕дразу.


----- 21


ромиготять роки, мов раптовий в╕тер з ше- лестом прогорне стор╕нки розкрито╖ книги,


╕ Степан Прокопович з неабияким ╕нтересом пере- читуватиме чернетки сво╖х давн╕х лист╕в до Воло- димира Вернадського. Читатиме так, мов то було зовс╕м чуже життя, в якому ж до того щось можна зм╕нити та в╕дредагувати...


"15 липня 1922 р.


303 Harrison Building


15 th Market street. Philadelphia USA Дорогий Володимире ╤вановичу!


Вельми радий Ваш╕й поштов╕й лист╕вц╕ ╕ спод╕- ваюся отримати в╕д Вас ширшого ╕ детальн╕шого листа, де Ви б опов╕ли, що д╕ялося у Вас в останн╕ роки, якою сьогодн╕ ╓ Рос╕я ╕ рос╕йська наука. Ви пи- шете, що наукова робота ╕де. Та я не уявляю, щоб вона могла йти усп╕шно, коли люди помирають в╕д голоду ╕ живуть в неопалювальних прим╕щеннях. Що стосу╓ться мене, то я кожен день дякую дол╕ мо╖й та удач╕. Мен╕ вдалося ╕ самому ви╖хати, ╕ ви- везти свою с╕м"ю. Життя в Югослав╕╖ мен╕ дуже сподобалося. Загреб - прекрасне м╕сто з хорошою б╕бл╕отекою ╕ мальовничими околицями. Я та вс╕ мо╖ - превелик╕ прихильники природи, ╕ для нас було неабияким задоволенням п╕шки подорожува- ти околицями.


Зараз я починаю нове життя. Три тижн╕ живу в Ф╕ладельф╕╖. Служу в Vibration Specialty C, де за- ймаюся застосуванням мо╖х знань в галуз╕ механ╕ки


╕ теор╕╖ пружност╕ саме для вир╕шення практич- них завдань, найпершим чином пов"язаних з буд╕в- ництвом в╕йськового флоту. Питання ц╕ мене за- вше ц╕кавили, ╕ я поринув у роботу з головою. Хоча п╕сля милого Загребу ╕ його неповторних околиць тут мен╕ видалося спочатку не вельми затишно, та я зважився випробувати сво╖ сили на новому поприщ╕. Через м╕сяць перевезу сюди свою с╕м"ю ╕ почнемо американське життя. Люди, з якими зу- стр╕чаюся, мен╕ подобаються. Нема╓ вузького "на- ц╕онал╕зму", з яким Ви повсюдно зустр╕ча╓теся в ╢вроп╕ ╕ який особливо непри╓мним був для мене в маленьких слoв"янських кра╖нах, на зразок Югосла- в╕╖ або Чехословак╕╖. В Югослав╕╖ нав╕ть слово "Ун╕- верситет" пере╕накшили в Sveuciliste. З наукою в мо╖й царин╕ тут слабувато, але я дивлюся на м╕й нин╕шн╕й стан як на перех╕дний. Як т╕льки утвер- джуся в мов╕ - постараюся повернутися до науко- во-педагог╕чно╖ д╕яльност╕. Будь ласка, напиш╕ть, чому Ви себе обмежу╓те 5 м╕сяцями ╕ не залиша╓те- ся в ╢вроп╕ на б╕льш тривалий час. За 5 м╕сяц╕в Ви ж книги сво╖ не зможете видати. Ви╖жджати ж назад, не завершивши свою кап╕тальну працю, - немож- ливо. Прошу передати в╕тання Ваш╕й дружин╕.


Ваш С. Тимошенко"


"22 грудня 1922 р.


Дорогий Володимире ╤вановичу, щиро в╕таю Вас з╕ святами ╕ бажаю всього найл╕пшого в роц╕, що на- ступа╓. Як було б гарно, коли б Ви зд╕йснили Вашу пропозиц╕ю про переселення в Америку. Тут же у Вас ╓ чимало знайомих, американських знайомих, ╕ з ╖х пом╕ччю Ви напевне легко могли б влаштува- тися. Адже тут велика б╕дота з науковими сила-


ми. Зовс╕м не те, що в Зах╕дн╕й ╢вроп╕, де в нин╕шн╕ часи прац╕вник науки опиня╓ться ц╕лковито за- йвим. Про можлив╕сть Вашого влаштування тут я говорив з Вашим давн╕м знайомим Михайлом Михайловичем Карповичем (в╕н служить у кон- тор╕ Бахметь╓ва Rector Str. New York). В╕н вельми просив передати св╕й укл╕н. М. М. весь час служив у Бахметь╓ва, ма╓ чималенько знайомих, ╕ я його просив д╕знатися все, що могло би становити ╕н- терес у зв"язку з Вашою пропозиц╕╓ю стосовно Америки. З отриманих дов╕док виплива╓, що на- чебто влаштування в одному з ун╕верситет╕в ма╓ б╕льш╕ складнощ╕, ан╕ж, для прикладу, отримання служби в Carnegiе Institution. Та якщо у Вас в ун╕- верситетах ╓ особист╕ знайомства, то це м╕ня╓ ц╕лковито справу. Мен╕ вида╓ться, н╕ в жодн╕й кра╖н╕ знайомства ╕ зв"язки не грають тако╖ ве- личезно╖ рол╕, як тут. Я дос╕ ще задоволений сво╓ю роботою, та не полишаю задумок повернутися до педагог╕чно╖ д╕яльност╕. Як т╕льки л╕пше освою мову та глибше ознайомлюся з тутешн╕ми поряд- ками - почну клопотати про професуру. Зараз до- вол╕ часто отримую листи з Рос╕╖ ╕ чим дал╕, тим б╕льше зм╕цнююся в думц╕, що напевне не доведеть- ся повертатися додому - надто вже похмур╕ в╕- ст╕ доходять. Все зруйновано, ╕ т╕ крихти науки, що залишилися, ц╕лковито не в╕дпов╕дають укладу отого нин╕шнього рос╕йського життя ╕ поступово можуть щезнути зовс╕м.


М╕ж ╕ншим, недавно отримав листа в╕д одно- го з мо╖х колишн╕х учн╕в - прекрасного прац╕в- ника. Просить розшукати книги: Whitehead and Russel, Principia Mathematika, Cambr. Univ. 2/ Boole


G. Su Investigation of the laws of Thought (London,


Cаmbridge, Macmillan and C). Тут знайти ц╕ книги нереально. Можливо, щось вд╕яти вдасться з пом╕ч- чю французьких чи англ╕йських професор╕в? Книги можна було б подарувати Пут╓йськ╕й б╕бл╕отец╕, де м╕й знайомий числиться викладачем.


Ваш С. Тимошенко"


"303, Harrison Bldg. Philadelphia, Pa. USA 7 th of March, 1923


Дорогий Володимире ╤вановичу.


Зараз отримав Вашого листа в╕д 18.╤╤. Я про- довжую служити на попередньому м╕сц╕ ╕ поки не маю стосунку до тутешньо╖ науки. Чим пильн╕ше придивляюся, тим б╕льше переконуюся, що наука тут не в велик╕й пошан╕. Професорська платня не перевищу╓ зар╕бок зал╕зничного машин╕ста, а кло- пот╕в у професора ст╕льки, що важко ╖х по╓днувати ╕з науковою роботою. Довелося з одного питання виконати к╕лька досл╕д╕в у ф╕зичному ╕нститут╕ тутешнього ун╕верситету. ╤нститут жалюг╕д- ний - дерев"яний будиночок, б╕дняцьки обладнаний. Професор не т╕льки вс╕ приготовлення та приспо- соблення зробив власноручно, нав╕ть коли для досл╕- ду потребувалася зал╕зна балка, то особисто п╕шов у в╕дпов╕дний магазин, купив балку ╕ притарабанив ╖╖ по м╕сту на власних плечах. Як бачите, в ╕нсти- тут╕ зовс╕м нема╓ потр╕бного нижчого персоналу. Проникнути в м╕сцеве академ╕чне коло мен╕ дос╕ ще не вдалося, та це й не просто, особливо як узяти до уваги мо╓ недостатн╓ знання мови. Стосовно двох книг, про як╕ я писав Вам, н╕чого додатково сказати


не можу. Я цих книг не знаю. Тут знайти ╖х не зм╕г. Назви, як мен╕ ╖х написали, я Вам пов╕домив. Тут, судячи з усього, прохання рос╕ян про книги вс╕м уже набридли. Я пробував було д╕стати деяк╕ журнали для Ки╓ва ╕ Петербурга, але в ус╕х м╕сцях мен╕ в╕дпо- в╕дали, що багато пожертвували вже екземпляр╕в, тож б╕льше дарувати не в сил╕.


Що стосу╓ться умов життя в Ф╕ладельф╕╖ - можу пов╕домити наступне: я живу тут з дружи- ною ╕ д╕тьми. На харчування доводиться витрача- ти 15-20 долар╕в на тиждень. Ст╕льки ж потр╕бно платити за квартиру. Для найскромн╕шого ╕сну- вання належить мати р╕чний зароб╕ток тисяч зо три долар╕в. Аби купляти книги ╕ мати можлив╕сть в╕дпочити вл╕тку - треба одержувати платню щонайменше 4000 долар╕в на р╕к. Нам ведеться тут ще н╕чого. Американський кл╕мат непоганий. Чи не зна╓те Ви когось в Harvard"e? Думаю спробувати знайти там як╕сь науков╕ заняття. Передайте мо╓ в╕тання Вашим.


Ваш С. Тимошенко


Чи не змогли б Ви порекомендувати мене комусь у Carnegie Institution? Я гадаю, що цей заклад м╕г би допомогти видати англ╕йською мовою мою книгу про теор╕ю пружност╕".


"Westinhouse Electric Research Dept.


East Pittsburgh, Pa.


Дорогий Володимире ╤вановичу,


я покинув Ф╕ладельф╕ю ╕ вже три м╕сяц╕ пра- цюю в Westinhous"a. У зв"язку з виробництвом електричних локомотив╕в ╕ крупних електричних


машин виника╓ низка ц╕лковито нових питань ме- хан╕ки ╕ питань м╕цност╕. Я тепер захопився ц╕╓ю роботою ╕ на якийсь час забув, що живу в дик╕й кра╖н╕. Моя донька назива╓ сво╖х друз╕в по акаде- м╕╖ добре вдягнутими дикунами ╕, на м╕й глузд, то справедливо. Я працюю в Research Dept. Видавало- ся б, мала бути ╕нтел╕гентна публ╕ка з наукови- ми ╕нтересами - н╕чого схожого дос╕ не бачив. М╕й найближчий сус╕д - молодий ╕нженер - вдень зад╕- яний в лаборатор╕╖, а вноч╕ гра╓ на труб╕ в якомусь танцювальному заклад╕, аби подво╖ти св╕й заро- б╕ток ╕ витратити загорьоване на дорогий авто- моб╕ль. Звичайно, за такого способу життя н╕яких наукових ╕нтерес╕в тут нема╓. Був у тутешньому пол╕техн╕кум╕, познайомився з деканом механ╕ч- ного в╕дд╕лення, - вс╕ його ╕нтереси на завод╕, де перебува╓ в╕н консультантом, тож йому н╕коли сповна в╕ддаватися заняттям; ╕ ось справу колега вир╕шу╓ ц╕лком по-американськи. В╕н найняв за- м╕сть себе одного молодого чолов╕ка, ╕ той тепер виклада╓. ╤ все це помимо Ради. Б╕бл╕отека Карнег╕ справля╓ жалюг╕дне враження - маса грошей по- трачена на мармур та золот╕ прикраси, а в б╕бл╕о- тец╕ н╕чого нема╓. Я не зм╕г знайти найголовн╕ших книг з╕ сво╓╖ спец╕альност╕. Жодного ╓вропейського журналу з математики! Взагал╕, щодо л╕терату- ри, особливо н╕мецько╖, тут пом╕тно г╕рше, ан╕ж в Загреб╕. Я соб╕ уявляв, що тут можна чомусь по- вчитися в справ╕ орган╕зац╕╖ лаборатор╕╖. Однак лаборатор╕╖ з мо╓╖ спец╕альност╕ справляють най- жалюг╕дн╕ше враження - тут поняття не мають про точн╕ вим╕рювальн╕ прилади. Неможливо по- р╕вняти ц╕ лаборатор╕╖ н╕ з Петербургом, н╕ з Ки- ╓вом, н╕ нав╕ть ╕з Загребом. Все, що тут робиться,


робиться ╕ноземцями. У краще оснащен╕й май- стерн╕ Westinhous"a 80% роб╕тник╕в ╕з централь- но╖ ╢вропи. У П╕тсбурзькому техн╕чному район╕ серед в╕дпов╕дальних ╕нженер╕в ╕ноземц╕в понад половини. Американц╕ надають перевагу торг╕вл╕ продуктами та орган╕зац╕╖ масового виробництва - в цьому вони справд╕ досягли усп╕х╕в. А для мене тут вельми вт╕шною ╓ можлив╕сть проводити досл╕ди в широкому масштаб╕. Вони не жмуться в витра- тах, якщо думають, що ц╕ досл╕ди знайдуть ко- лись практичне застосування.


Стосовно орган╕зац╕╖ досл╕д╕в, я н╕коли не був ще в такому доброму становищ╕. Вс╕ потр╕бн╕ прила- ди та ╕нструменти купляють без заперечень! До рос╕ян (але не ╓вре╖в з Рос╕╖) ставлення дуже добре. До ╓вре╖в ставляться з б╕льшою п╕дозрою. Адже се- ред шпигун╕в, а тепер б╕льшовицьких аг╕татор╕в, 100% ╓вре╖в. Серед орган╕затор╕в п╕дп╕льно╖ тор- г╕вл╕ спиртним 80%. Величезний процент ╓вре╖в серед злочинц╕в, орган╕затор╕в ф╕ктивних п╕дпри- ╓мств, п╕дроблювач╕в чек╕в та грошей. Американц╕ стараються убезпечити себе в╕д ╓вре╖в встанов- ленням норми для вих╕дц╕в з╕ Сх╕дно╖ ╢вропи, хоча це не досяга╓ ц╕л╕. З╕ мною в Гамбурз╕ при посад- ц╕ на пароплав попутники пред"являли паспорти тринадцяти р╕зних держав, але я не помилюся, якщо скажу, що 95% з них - ╓вре╖ з Рос╕╖ з фальши- вими документами.


Антисем╕тизм тут такий, якого не доводилося бачити в ╢вроп╕.


Ви пишете, що збира╓теся в Рос╕ю. Але не- вже там становище наст╕льки зм╕нилося, що буде можлив╕сть працювати в науц╕? У мене в╕д остан- н╕х рок╕в перебування в Рос╕╖ лишилися наст╕льки


важк╕ спомини, тож не думаю, аби в найближч╕ часи заманулося вертатися на батьк╕вщину. Чи зна╓те Ви, що тут, в П╕тсбурз╕, рос╕йський пале- онтолог Толмачов? В╕н у музе╖ Carnegiе. М.б. Через нього можна д╕знатися що-небудь стосовно мож- ливост╕ влаштування в Америц╕?


Будь ласка, передавайте мо╓ в╕тання Натал╕╖ ╢гор╕вн╕.


Щиро Ваш С. Тимошенко"


"7716 Brashear St. Pittsburgh. Pa. 29 с╕чня 1925


Дорогий Володимире ╤вановичу.


Зараз в╕д Н. П. Рашевського д╕знався Вашу нову адресу, д╕знався, що Ви весь час працювали у Фран- ц╕╖ ╕ не поверталися в Рос╕ю. Я вже близько двох ро- к╕в служу в Research Dept. Westinhouse"a. Як не сп╕в- падають вс╕ ц╕ заклади з тими фантаз╕ями, як╕ я мав колись стосовно американських наукових ╕н- ституц╕й! Н╕яко╖ науки ╕ н╕якого Research"a тут нема╓! У крайньому раз╕ в мо╖й галуз╕ це справжня пустеля, ╕ тутешн╕ лаборатор╕╖ н╕ з рос╕йськими, н╕ з Загребом нав╕ть пор╕вняти не можна. Диво- вижна кра╖на! Живуть люди в матер╕альному до- статку ╕ обходяться без газети, без театру, без пристойного книжкового магазину, без б╕бл╕отек! Щоби д╕стати поважну наукову книгу, треба пи- сати в ╢вропу. Така б╕бл╕отека, як Carneg╕е, на яку вгатили чималенько кошт╕в, не ма╓ жодного мате- матичного журналу з ╢вропи! Наукова л╕терату- ра французькою ╕ н╕мецькою мовами майже в╕дсут- ня! Для мене залиша╓ться загадкою, як при такому


науковому ╕ техн╕чному нев╕гластв╕ кра╖на процв╕- та╓! Весь час витрача╓ться на роботу на завод╕. Н╕коли думати, н╕коли займатися наукою, ╕ я в╕д- чуваю, що ще р╕к-два такого живот╕ння - ╕ я втра- чу зв"язок з науковим життям ╢вропи. Люди, яких судилося тут зустр╕чати, мало схож╕ на наших. По завершенню заводсько╖ прац╕ б╕льш старанн╕ про- довжують роботу вдома, все лагодять ╕ фарбують власними руками ╕ дуже люблять ф╕зичну працю. Менш старанн╕ тратять час на автомоб╕льн╕ про- гулянки та к╕нематограф. Б╕льше н╕чого тут не- ма╓. Я не уявляю, як до ц╕╓╖ кра╖ни можна звикнути. Важко позбутися в╕дчуття, що життя тут якесь несправжн╓ ╕ люди тут тимчасово з╕бралися, щоб заробити грошей ╕ соб╕ п╕ти.


Вельми радий буду, якщо знайдете хвильку ╕ на- пишете про Ваше життя у Франц╕╖ та про Ваш╕ науков╕ роботи. Що нового чути з Рос╕╖? Вл╕тку зустр╕чав петербурзьких математик╕в на з"╖зд╕ в Торонто. За розпов╕дями, живеться ╖м вельми жахливо.


Щиро в╕дданий Вам С. Тимошенко"


"7716 Brashear St. Pitsburgh. Pa. 14 березня 1925 р.


Дорогий Володимире ╤вановичу, дякую Вам за листа ╕ за над╕слану статтю. Тут, в Америц╕, по- ст╕йно доводиться зустр╕чати висловлену Вами думку, що в загальному розпод╕л╕ продукт╕в люд- сько╖ прац╕ ╕нтелектуальний прац╕вник отриму╓ непропорц╕йно малу долю. Кап╕тал╕сти, з одного боку, ╕ роб╕тники - з ╕ншого, отримують, дякую- чи сво╖й орган╕зованост╕ та грубим методам д╕й,


б╕льше, ан╕ж вони насправд╕ вартують. Особливо печально, що доля роб╕тник╕в зависока. В Америц╕ ч╕тко видно, як пол╕пшення матер╕ального добро- буту роб╕тника не супроводжу╓ться в╕дпов╕дним п╕двищенням духовних запит╕в. Духовно - це ди- кун, хоча в╕н ма╓ автомоб╕ль ╕ живе у затишному дом╕. За тутешн╕ми газетами ╕ повною в╕дсут- н╕стю ╕нтерес╕в до книг вельми видно, яке убоге життя цих людей. Значна частина ╖х зароб╕тк╕в розтриньку╓ться. Кап╕тал╕сти в кращих умовах - оск╕льки ╖х прибуток йде на подальше накопичен- ня кап╕талу та для зб╕льшення матер╕ально╖ по- туги кра╖ни.


Становище вченого чи ун╕верситетського про- фесора вельми незавидне, ╕ я не подивуюся, чому тут наука не процв╕та╓. Я починаю думати, що демократичний лад ╓ ц╕лковито неприйнятним для розвою наук та мистецтв, - для цього деспо- тичний режим, ймов╕рно, нав╕ть кращий (бачите, як мало залиша╓ться в╕д рос╕йського радикал╕зму при зустр╕ч╕ з американською д╕йсн╕стю). Бачив ул╕тку академ╕ка Стеклова на з"╖зд╕ в Торонто. Визначний вчений, який, видавалося, м╕г би бути ц╕лком незалежним, а ось "слугу╓" б╕льшовикам. Як його послухати, то б╕льшовицький лад н╕як не г╕р- ший в╕д царського режиму, бо й тод╕ бували обшу- ки, бували гон╕ння на студент╕в, шпигуноман╕я, ╕ тепер те ж саме ко╖ться. А я звик тепер вважати, що зовс╕м не "те саме", що в 1000 раз╕в г╕рше. Про Дзержинського говорить Стеклов як про твердого правителя, а не як про ката.


Ось ця готовн╕сть рос╕янина "слугувати" ╕ ╓ ймов╕рна причина сили б╕льшовик╕в. Достатньо мати купку нахаб - ╕ вс╕ готов╕ ╖м п╕дкорятися.


Я ц╕кавлюся зараз також ╓врейським питан- ням. Через них ми, рос╕яни, тут в Америц╕, опи- ня╓мося вельми у невиг╕дному становищ╕. Адже до в╕йни майже вся ем╕грац╕я ╕з Рос╕╖, що залиши- лася в м╕стах, була ╓врейською. Вони зажили соб╕ тут погано╖ слави, через них частково була про- ведена ╕м╕грац╕йна реформа закону, що став тя- гарем для рос╕ян. Антисем╕тизм тут розвивався довол╕ швидко, ╕ я думаю, зараз Америка в цьому не поступиться ╢вроп╕. Як це питання постав- лене у Франц╕╖? Передайте мо╓ сердечне в╕тання дружин╕.


Ваш С. Тимошенко"


"17 липня 1928, Под╓бради


Дорогий Володимире ╤вановичу, пишу Вам з Праги. Вчора бачився з сином П. ╤. Новгородце- ва, розмовляв про його плани. Мен╕ зда╓ться, що в╕н зможе влаштуватися в Америц╕, якщо йому вдасться отримати в╕зу. Я домовився з ним, що по його поверненн╕ в Америку буду говорити з адм╕- н╕страц╕╓ю Westinghouse"C ╕ гадаю, що все якось влашту╓ться. Умови мо╓╖ роботи в Америц╕ значно пол╕пшилися. Я тепер лише один раз в м╕сяць бу- ваю на завод╕. Всю решту часу в ун╕верситет╕. Я маю кафедру Research Professor"a ╕ тому в╕льний в╕д загальнообов"язкових занять з╕ студентами. Весь час можна витрачати на власну наукову ро- боту ╕ на заняття з докторантами.


В ╢вроп╕ зараз ц╕кавився досл╕дницькими за- кладами з прикладно╖ механ╕ки. Н╕меччина усп╕шно вир╕зня╓ться новими роботами ╕ новими ╕нститутами. У француз╕в, як ╕ ран╕ше, нема що побачити.


Наш╕ плани з"╖хатися вс╕м разом у Праз╕ - не зд╕йснилися. Все псу╓ тяганина Вашо╖ влади. Бать- ков╕ все об╕цяли дати паспорт ╕ тягнули так довго з цим, що терм╕н давно минув, ╕ ось ми, з╕бравшись у Праз╕ з╕ вс╕х к╕нц╕в св╕ту, знову роз"╖жджа╓мося, не побачившись з батьком. Йому зараз 82 роки, ╕ ц╕лковито не втямлю, нав╕що було його затриму- вати: зрозум╕ло, що н╕яко╖ небезпеки для радян- ського ладу в╕н не становить. У 1930 роц╕, якщо все складатиметься благополучно, збираюся побува- ти на математичному з"╖зд╕ в Стокгольм╕, ╕ якщо умови в Рос╕╖ будуть б╕льш-менш терпимими для подорож╕, то постараюся пoбувати в Петербур- з╕, Москв╕ та Ки╓в╕.


У найближчий р╕к маю нам╕р зайнятися орга- н╕зац╕╓ю ╕нституту прикладно╖ механ╕ки при М╕чиганському ун╕верситет╕. План╕в багато - не знаю, як╕ з них вдасться зд╕йснити.


Щиро в╕дданий Вам С. Тимошенко"


----- 22


ерг╕й Прокопович вимовив т╕ слова без най- меншого присмаку помсти, без злоби ╕ при-


м╕тивно╖ вт╕хи когось настрахати:


- Панове, я прошу прийняти мою в╕дставку з по- сади голови Волинського укра╖нського об"╓днання.


На душ╕ було в Тимошенка, як у казанку неуваж- но╖ господин╕, що поставила той казанок на вогонь ╕ забула про нього, лиш накип в остатку лишився; схоже, зараз в╕н почувався: все вик╕пило, т╕льки вто- ма на денц╕.


На зас╕данн╕ укра╖нсько╖ парламентсько╖ репре- зентац╕╖ польського Сейму настала тиша, непри- стойно довга й занудна.


- Так не годиться, - першим озвався Степан Скрипник, той самий парламентар, який щойно на- с╕дав найб╕льш на Серг╕я Прокоповича, нав╕ть кинув слова, як╕ нестерпно будь-кому заперчили б:


- Я не можу брати на себе вину за тактику сл╕пого послуху адм╕н╕страц╕йн╕й влад╕, яку з кв╕тня прово- дить Серг╕й Тимошенко...


Н╕, його не перепрошували, не пробували якось укоськати, йому нагадали, чого гуртом надбали цим товариством та аж н╕як не численною тутешньою небайдужою ╕нтел╕генц╕╓ю.


- Це не вчинок - в╕дставка, - не збирався вспо- коювати також посол Микита Бура. - За дещицю зробленого не соромно нам, але шмат який ще по- переду...


Мова зайшла, що не помилилися, створивши Укра╖нський кредитовий банк у Луцьку, бо ж тепер селянинов╕ легше буде якусь молотарку придбати,


в╕дновлене Товариство ╕мен╕ митрополита Петра Могили поверта╓ мову споконв╕чну люду цього у богослуж╕ння, сво╓ роблять "Просв╕тянськ╕ хати",


"Р╕дн╕ хати", "Народн╕ хори", але конча потреба викурити з тих "хат" гнилий дух угодовства...


- Не прийма╓ться в╕дставка, - ухвала репрезента- ц╕╖ була в один голос.


Того дня, приплентавшись нарешт╕ додому, Тимошенко, завше акуратний та вимогливий до себе, швидше педант, плюхнувся на л╕жко нероздяг- неним ╕ довго нав╕ть св╕тла вмикати йому не хот╕ло- ся. Вже зб╕гло таки часу, в╕дколи на установчих збо- рах голосами 151 делегата Товариство ╕мен╕ Петра Могили приймало заготовлену ним декларац╕ю:


- Православна в╕ра була в╕рою наших батьк╕в ╕ прад╕д╕в. Була вона для нас завжди близькою, р╕д- ною, бо перебував у н╕й дух живий. Нею жила душа народна, бо п╕дсилювала вона у в╕р╕ брат╕в нем╕чних, несла пом╕ч убогим ╕ слабим по богад╕льнях ╕ шпи- талях, давала св╕тло науки школам ╕ будувала церкви Бож╕, краса котрих ╕ величн╕сть у них служб Божих ушляхетнювали людськ╕ душ╕...


╤ таки не л╕нувався в╕н, аби отой "дух живий" уберегти ╕ примножити. Зводилися церкви за його проектами на Волин╕ ╕ в Галичин╕, зорган╕зували видання журналу "За соборн╕сть", а ще рел╕г╕йно- громадський часопис "Шлях", видано багацько ду- ховно╖ л╕тератури укра╖нською мовою, при т╕м числ╕ молитовники, партитури. ╥х потребували не т╕ль- ки параф╕╖ волинськ╕ чи сус╕дн╕х во╓водств, чимало книг надсилалося за океан, до Сполучених Штат╕в та Канади. Натом╕сть зв╕дти надходили прохан- ня ще "прислати ╖м Акаф╕ст, Апостола, ╢вангел╕ю, Окт╕охон, М╕нею Святочну, Тр╕од"... Теплого листа


пошта принесла в╕д Глави Укра╖нсько╖ православно╖ церкви в Америц╕ арх╕╓пископа ╤вана Теодоровича, в якому в╕н сердечно дяку╓ за велику справу. Старан- нями управи Товариства ╕мен╕ Петра Могили запо- чатковано реформи духовних шк╕л, закладено осно- ви л╕це╖в у Кременц╕ ╕ В╕льно, для малописьменних ╕ неписьменних у кра╖ створено трим╕сячн╕ курси, на яких безоплатно вчили писати, читати, рахувати, ви- ступали з лекц╕ями з рел╕г╕йних ╕ не т╕льки тем. Хоч не вельми вже багацькою була скарбниця Товари- ства, та все ж надавали допомогу укра╖нськ╕й г╕мназ╕╖ в Луцьку та Музе╓в╕ Визвольно╖ боротьби у Праз╕, а ще нем╕чним, б╕дним та хворим...


Так-то воно так, напливали думки, може, й справ- д╕ часу не марнували, але ж он ще ск╕льки попереду незробленого, нев╕дкладного, до якого ╕нколи нев╕- домо з якого й п╕дступитися боку... В╕дразу по Св╕- тов╕й в╕йн╕ польська влада закрила сто одинадцять православних церков, ще п╕втори сотн╕ перетворе- но на костьоли, а всього т╕льки з двадцять четверто- го року в╕д╕брано п╕втисяч╕ храм╕в та двадцять тисяч гектар╕в церковних земель, на яких загосподарював прийшлий здеб╕льшого люд, направлен╕ в край осад- ники.


Це ж треба було дожитися, щоб на Волин╕ зали- шилося в один час лише чотири укра╖нськ╕ школи, коли нав╕ть чехи тутешн╕ мали тод╕ п"ятнадцять на- ц╕ональних шк╕л, рос╕яни - п"ять, ╓вре╖ - п"ятдесят с╕м, н╕мц╕ - ш╕стдесят ш╕сть, а винятково польських було ш╕стсот ш╕стнадцять...


Серг╕й Прокопович ще пробував Сейм сов╕стити:


- У кра╖, п╕вторам╕льйонному кра╖, нема╓ жодно╖ г╕мназ╕╖ з укра╖нською мовою навчання. Три г╕мназ╕╖ в Луцьку, Р╕вному й Кременц╕ - то приватн╕, ╖х люди


утримують на кревн╕ сво╖, тож де ╖хн╕ податки? - в╕н говорив перед байдужою ц╕лковито залою, де х╕ба одн╕ стенограф╕сти, поскрипуючи посп╕шно пера- ми, уважно мусили слухати його.


- Багато нашо╖ молод╕ залиша╓ться поза школою, - в╕длунням чулося у сенат╕, де такий же настирний сенатор Маслов рвав голос у законодавч╕й пустел╕.


- А недержавн╕ от╕ - р╕шуче замало...


Марно, марно вкотре нагадувати, що будинок Р╕вненсько╖ г╕мназ╕╖ забрав пов╕товий сеймик: об╕- цянка-цяцянка лунала спорудити натом╕сть нову буд╕влю, але на справу таку ваги не найпершо╖, зв╕с- но, кошт╕в забракне.


Непереливки велося г╕мназ╕╖ в Луцьку - викупити д╕лянку земл╕ й будинок забракло сили.


- Г╕мназ╕╖ загрожу╓ конф╕скац╕я, - лунало на з╕- браннях громади. - Товариство ╕мен╕ Лес╕ Укра╖нки розсила╓ п╕дписн╕ листи, укл╕нно просимо вс╕х п╕д- тримати наш осередок осв╕ти й культури.


Найстар╕ша г╕мназ╕я в Кременц╕ хир╕ла-хир╕ла ╕ врешт╕ почила у Боз╕...


Серг╕й Прокопович не зчувся, як задр╕мав, а про- кинувся вже п╕д досв╕ток, коли змерз довол╕ при- стойно: диво дивне╓, хоча з холоду його злегка тряс- ло, та десь начисто вив╕трився кислий вчорашн╕й настр╕й, ясною була голова ╕ т╕ло пружним, до д╕╖ готовим.


----- 23


Володимира Прокоповича було таке в╕дчут- тя, якби негадана буря, аж шибки дзвен╕ли, з тр╕ском в╕кно в╕дчинила ╕ п╕шла гуляти к╕мнатою, те- л╕паючи та тр╕паючи шторами, перекидаючи з╕ зл╕с- тю та колошкаючи все, що здужала. П╕сля ст╕лькох пере╖зд╕в - дв╕ч╕ пере╖хати як раз погор╕ти - врешт╕ настало благословенне розм╕рене життя: вже ко- трий р╕к в╕н виклада╓ економ╕чн╕ науки в М╕чиган- ському ун╕верситет╕. ╤ раптом на пороз╕ посланц╕ з


високих каб╕нет╕в у Вашингтон╕:


- Вам пропонують стати науковим радником ╕з с╕льського господарства, економ╕стом в уряд╕ Рузвельта.


"Дайте мен╕ спок╕й", - найпрост╕ше було б в╕д- казати - ╕ не осудив би н╕хто, не переговорив, тим паче не винуватив. Ки╖в ╕ Петербург, Фергана, Па- риж ╕ В╕день, Под╓бради ╕ Прага, ╕ ось нарешт╕ Енн- Арбор, де розташований М╕чиганський ун╕верситет, тепер у Вашингтон пере╖жджай, - мил╕ мо╖ в╕зи- тери, людина не м"ячик, якого перекочувати та копати можна все життя.


Але... Але над вс╕╓ю кра╖ною, ╕ не т╕льки Сполуче- ними Штатами, мов колись у Туркестан╕ пилова буря, де вивчати судилося Тимошенков╕ можливост╕ роз- витку бавовняного промислу, кружляла лихов╕сна, не- оч╕кувана ╕ незнана дос╕ економ╕чна криза. Нестримно котилася вниз промислов╕сть, за р╕к попередн╕й грим- нувши майже вдв╕ч╕, а фермери, обв╕трен╕ ╕ загор╕л╕, що, видавалося, витривал╕ш╕ за худ╕бку ╖хню, за м╕сяц╕ тепер жебраками ставали ╕ безперервними потоками м╕льйонними брели шукати зар╕бку.


Володимр Прокопович розум╕в, чому урядов- ц╕ спинили виб╕р саме на ньому. До поважного ви- кладацького стажу професора додавалися науков╕ роботи з економ╕ки, писан╕ р╕зними мовами ╕ ви- знан╕ в р╕зних кра╖нах: L"Ukraine et la Russie dans leurs rapports conomiques, 1919; Картел╕ ╕ трести: модерн╕ форми орган╕зац╕╖ промисловост╕, 1923; Св╕тове господарство, 1924; Ukraine und Russland in Ihren gegenseitigen wirtschaftlichen Beziehungen (Mitteilungen des Ukrainischen Wissenschaftlichen Institutes in Berlin, 1928; Danub Basin as a producer and exporter of wheat, 1930; Agricultural Russia and the wheat problem, 1932. А ще було досл╕дження зер- нового ринку в Дунайських кра╖нах, об"╓мна праця про роль с╕льськогосподарських коливань у д╕лово- му цикл╕, досл╕дження вза╓мозв"язку м╕ж динам╕кою ц╕н на с╕льгосппродукц╕ю ╕ вироби промисловост╕, анал╕з особливостей м╕жнародно╖ торг╕вл╕ м╕ж про- мислово розвиненими ╕ аграрними кра╖нами. Фа- х╕вц╕ розум╕ли, який потребувався колосальний ма- тер╕ал "перелопатити" про стан ц╕н виробництва, торгов╕ контакти, ск╕льки мозол╕в нажити в╕д то╖


"лопати", аби пересипати й перев╕яти розкидану по св╕тах статистику...


То окреме лише з його наукового ужинку, най- б╕льш цитоване в прес╕ ╕ на яке найчаст╕ше зустр╕- нути можна було посилання ╕ншого вченого люду.


╤ Володимир Прокопович, неспод╕вано нав╕ть для себе, згоду да╓ на пропозиц╕ю в╕зитер╕в ╕з Вашингтона. На щастя, "у м╕зковому трест╕" Рузвельта, як охрестили майже в╕дразу команду цього президента, народ п╕д╕брався неперес╕чний, башковитий, такий, як Адолф Оганес Берл╕. З цим науковцем Володими- ру Прокоповичу доводилося ще коли зустр╕чатися у


Париж╕, на пам"ятн╕й мирн╕й конференц╕╖, де Берл╕ представляв економ╕чн╕ питання Сполучених Шта- т╕в, згодом випадало сп╕лкуватися вже як з виклада- чем Колумб╕йського ун╕верситету.


Вони починали роботу, як починають буд╕влю серед чистого поля, де нема╓ прихистку в╕д колючо- го в╕тру чи пекучого сонця. Лихо таке людей сп╕тка- ло вперше, не було под╕бно╖ кризи у св╕т╕ дос╕, тож ╕


"рецепта" на л╕ки не ╕снувало. Щоправда, вже зго- дом виплило, що весь план реформ вм╕щався у Руз- вельта в невеличкому "захалявному", зашмуляному ╕ затертому записничку - з тих запис╕в ╕ починали.


То були роки, як╕ н╕як не з╕труться у споминах, роки, за як╕ однаково м╕г Володимир Прокопович картати себе ╕ так само пишатися: суперечки до п╕з- нього вечора, нер╕дко ╕ до св╕тання. Дос╕ знали люди лише нестачу ╖ж╕ чи ╕ншого вжитку, а тут лихо при- йшло в╕д перевиробництва.


Не один поважний державний д╕яч за голову брався, коли настав час виконувати рекомендац╕╖


"м╕зкового тресту": за р╕к пос╕ви пшениц╕ скороти- ли на с╕м з половиною м╕льйон╕в акр╕в, п╕д плуг п╕ш- ло, п╕д плач ╕ голос╕ння фермер╕в, десять м╕льйон╕в акр╕в дозр╕лого вже бавовнику. Не знала дос╕ ╕сто- р╕я, щоби держава закупила ╕ знищила понад ш╕сть м╕льйон╕в свиней та в╕с╕м м╕льйон╕в гол╕в худоби, - ╕ ще чимало в╕дбувалось такого, чого н╕хто ╕ н╕коли не пробував чинити. Водночас новостворена Ад- м╕н╕страц╕я регулювання с╕льського господарства, яку здеб╕льшого ╕менували просто ААА, розроби- ла механ╕зм реф╕нансування фермерських борг╕в, як╕ перед початком роботи Тимошенка в урядов╕й структур╕ сягали дванадцяти м╕льярд╕в тод╕шн╕х, не- сп╕вм╕рно ваговит╕ших долар╕в.


Так уже в житт╕ ведеться, що певну хворобу здо- лати можуть лиш певн╕ л╕ки, але ще не факт, що вони не нашкодять десь в ╕ншому т╕л╕. Непереливки ве- лося др╕бному фермеров╕, попри урядов╕ старання, п╕льговими кредитами користались переважно п╕д- при╓мства, як╕ не мали великих борг╕в, чий продукт найконкурентн╕ший. ╤ скрип╕в зубами бувалий фер- мер, а то й витирав незнану дос╕ сльозу, коли п╕д ви- стук аукц╕онного молотка його нагорьоване пливло нев╕дворотно й назавше.


Т╕ роки так густо все перем╕шали - ╕ б╕ль, ╕ вт╕ху, розчарування ╕ рад╕сть. Коли полишав Володимир Прокопович працю в уряд╕, то доходи фермер╕в у тому пам"ятному 1936 роц╕ в середньому п╕двищи- лися наполовину.


╤ все ж, розходячись, учасники "м╕зкового трес- ту" мали вс╕ п╕дстави з почуттям тихого вдово- лення потиснути один одному руки. ╥хн╕ дороги роз╕йшлися в р╕зн╕ боки. Давн╕й знайомий Адолф Оганес Берл╕ п╕шов дал╕ урядовою стезею, ставши одним з найближчих радник╕в Рузвельта, згодом по- м╕чником Державного секретаря, займав ╕нш╕ висок╕ пости в Державному департамент╕, а вже пот╕м по- ╖хав послом у Бразил╕ю. А Володимир Прокопович облюбував соб╕ Стенфордський ун╕верситет, ще й одночасно викладаючи в ╤нститут╕ харчування.


----- 24


╕н н╕коли не думав, що судитиметься йому ще раз зустр╕тися ╕з Заг╕рняком: лиха в╕хола, що


час закрутила ╕ прост╕р, як соломинку н╕кчемну, ти- сяч╕ доль шпурляла, носила св╕тами незнаними дос╕ й неоглядними; таких ╕стот, як оця, думалося Серг╕ю Прокоповичу, мала б та в╕хола знести у провалля якесь, ╕ щоб там вони щезли в глух╕й темен╕, в╕чн╕й та непроглядн╕й.


Тим не менш вперся у нього зараз погляд Заг╕рня- ка, живого-жив╕с╕нького, парсуною власною, - хоча холодом звичним ╕ непроминущим скутий, проте погляд той сповнений був чи то пересм╕шки ╖дко╖, чи нахабного кепкування.


Серг╕й Прокопович як посол парламенту поль- ського не вважав для себе занизьким зайти до ко- менданта рядового постерунку ╕ зажадати пояснень: за що похапала вчора польська пол╕ц╕я безневинних людей та чинить над ними знущання ╕ кпини? В тец╕ у нього вже лежав документ на ╕м"я во╓води, та все ж вважав в╕н за потр╕бне сво╖ми очима на свав╕льни- к╕в подивитися та все з"ясувати. Але принципово не титулом посла п╕дписався, а оч╕льником укра╖нсько╖ орган╕зац╕╖:


"Допов╕дна записка голови Волинського укра╖н- ського об"╓днання С. Тимошенка для волинського во╓води Генрика Юзевського про неправом╕рн╕ д╕╖ службовц╕в щодо член╕в ВУО


У зв"язку з виступами на крайовому з"╖зд╕ Волин- ського укра╖нського об"╓днання, у яких зазначено, що в ╖хньому розпорядженн╕ ╓ факти про неправо-


м╕рн╕ д╕╖ пол╕ц╕╖, як╕ були в Костоп╕льському пов╕т╕, маю честь запропонувати саме ц╕ факти.


На адресу "Просв╕ти" поштою була вислана по- силка з нелегальною л╕тературою та п╕дбурливими ╕нструкц╕ями, при чому поштовий штемпель на конверт╕ п╕дроблений. Цю посилку з "Просв╕ти" негайно в╕днесли до пол╕ц╕╖, де вимагали скласти протокол. Колишн╕й управитель тамтешнього ма- ╓тку п. Мечислав Куницький заявив, що над╕слання пакунку було справою коменданта постерунку п. Заг╕рняка, який в╕дверто з╕знався п. Куницькому.


Кр╕м цього, за дек╕лька дн╕в до крайового з"╖зду до постерунку пол╕ц╕╖ були викликан╕ хористки з хору


"Просв╕тянська хата", де ╖м було заявлено, що вони звинувачуються у проституц╕╖ ╕ поширенн╕ венерич- них хвороб, а тому мають з"явитися до пов╕тового л╕каря для перев╕рки...


- Не чекали на зустр╕ч таку? - важкувато було на- в╕ть визначити в╕дразу, чого б╕льше та╖лося в очах Заг╕рняка - торжества чи сарказму.


- То кому ж ви служите врешт╕: б╕льшовикам, укра╖нцям чи польськ╕й держав╕? Чи за поштов╕ про- вокац╕╖ гонорар окремий? - по довг╕й довол╕ пауз╕ взяв себе в руки Серг╕й Прокопович.


Заг╕рняк усм╕хнувся пам"ятним усм╕хом уп╕врота ╕ соб╕ сперш помовчав.


- Хто б╕льше платить, - згасив посм╕шку, мов на не╖ злегка дмухнув. - А що в╕д мене ще треба? Я ╖сти хочу, ╕ с╕м"я моя теж бодай скибку чорного хл╕- ба хоче мати в руц╕. ╤ плювати мен╕, що хтось об╕зве


"перекинчиком" або "зрадником", я такий, як ус╕, бо доля у цього краю така. Може, забув, що сюди на- б╕гали татари, турки його воювали, шведське поле Карла ще пам"ятають, француз на Москву йшов цим


боком, витоптували його три ╕мпер╕╖, зовс╕м недав- но, у Св╕тову минулу.


Йому було якось некомфортно дивитися знизу вгору в оч╕ високому на зр╕ст Тимошенков╕, в╕н не- сп╕шно встав, хоч все ще доводилося п╕дн╕мати го- лову:


- А ви, патр╕оте задрипаний? Наслужив уже че- хам? Сюди вп╕дб╕ги причвалав, посп╕хом громадян- ство польське прийнявши? Аякже, нетямкуватого волиняка одурити нескладно, в посли Сейму про- пхатися - зар╕бок тут ого-го...


Аби не з╕рватися, промайнуло в Серг╕я Прокопо- вича мимох╕ть. Зрештою, гарячкуватим в╕н не вдав- ся в╕д роду, мало того, як хтось чимдуж кип"ятився, тим в╕н ставав спок╕йн╕шим. Хай балака╓ соб╕ цей перекинчик чи потр╕йний агент, в чому тепер не мав найменшого сумн╕ву, нема чого тоб╕ соромитися за празьк╕ роки. Там виросли ╕нженери, там вбилися в п╕р"я неперес╕чн╕ митц╕, там, зрештою, була дов╕ра та розум╕ння колег, бо ж не випадково обирали його ректором Укра╖нсько╖ господарсько╖ академ╕╖ у най- тяжч╕ роки - ╕ не його вина, що Академ╕я поступо- во згасала, бо й кошти зм╕л╕ли, ╕ уряд новий зовс╕м ╕ншими очима на укра╖нство дивився. А на Волин╕, куди пере╖хав на запрошення друз╕в, теж не забрак- не роботи.


- Ма╓те пояснити, нав╕що св╕домо робили пере- силання з фальшованими штемпелями. Ви ж напе- ред знали, що на безневинних просв╕тян через цю провокац╕ю кара чекатиме...


- Хто би про фальшування баз╕кав? - фуркнув ображено Заг╕рняк. - Чи в мене з пам"ят╕ випало, як перед темним людом селянським дехто клявся фальшиво: "Я боронитиму ваш╕ права ╕ нац╕ональ-


ну ╕дентичн╕сть!" А той люд т╕льки за вухом спанте- личено чухав: "Який-бо то пан розумний... Що не скаже сл╕вце, то не зрозум╕╓ш". Дядьков╕ ж тому не


"╕дентичн╕сть" потр╕бна, а йому було с╕яти н╕чим...


Говори, Климе, коли тво╓ гине, а в мене вуха не заболять... Свист та й год╕, що дядьков╕ байдуж╕ споконв╕чн╕ корен╕ наш╕... Дядько втямив усе, коли


24 липня 1935 року Головна управа волинського об"╓днання звернулася до люду ╕з закликом "вибра- ти послами людей, в╕дданих ╕де╖ братства, - як поля- к╕в, так ╕ укра╖нц╕в, як╕ б утворили сп╕льну Репрезен- тац╕ю Волин╕". ╤ от той нетямущий дядько зробив св╕й виб╕р: вс╕ п"ять посл╕в-укра╖нц╕в були членами об"╓днання, ╕ то вони зажадали проводити спец╕- альний День Волин╕ в Сейм╕ й сенат╕, порушували справи шк╕льництва, осв╕ти, церкви. А за тебе про- голосувало, н╕коли не забути, 88 678 "дядьк╕в", як╕ почули таки ╕ не в╕дкинули тво╓ слово...


- Ви будете в╕дпов╕дати за провокац╕╖ ╕ незаконн╕ арешти, - це ╓дине, що соб╕ м╕г дозволити, хоч так вже корт╕ло, аж засверб╕ли долон╕, ляснути з роз- маху коменданту п╕д вухо та докинути к╕лька далеко не парламентських сл╕в.


Через два тижн╕ пан Заг╕рняк був ув╕льнений, ╕ тепер комендант колишн╕й, як переказували, генд- лярем заробився: скуповував у пол╕ського "дядька нетямущого" худобу ╕ переганяв у Варшаву. "Дасть Бог, - подумалося Тимошенков╕, - що ╖хн╕ дороги тепер б╕льше н╕коли не з╕йдуться - хай соб╕ хвости бикам крутить надал╕...


----- 25


ут╕ Господн╕ неспов╕дим╕ - як людини, так, схоже, ╕ книги. На конгрес╕ в Цюрихському пол╕техн╕чному ╕нститут╕ Степан Прокопович про- б╕гав очима програму в над╕╖ зустр╕ти якесь знайоме ╕м"я. ╤ ось тоб╕ раз: поруч з його пр╕звищем в рядку наступному значиться професор М. Т. Губер, з яким


Тимошенко листу╓ться х╕ба з десяток л╕т.


Карколомн╕ повороти дол╕ цього вченого, як ╕ обставини ╖хнього знайомства. У Першу св╕тову Губер втрапив б╕ля Перемишля в полон до рос╕ян, ╕ його вивезли в якийсь таб╕р аж на Волз╕. Неспо- д╕вано Тимошенко отриму╓ листа в╕д незнайомого австр╕йського полоненого: той пише, що користу- ╓ться нагодою та вчить рос╕йську мову, ╕ в цьому ма╓ вже певний поступ. Губер просив дозволу переклас- ти польською мовою п╕дручник Тимошенка з опору матер╕ал╕в.


З науково╖ л╕тератури пр╕звище Губера йому було вже в╕доме, тож дозв╕л такий в╕н надав. То був ╕с- тинно щасливий початок ходи п╕дручника знаними ╕ незнаними св╕тами, бо книга не т╕льки на багато л╕т прижилася у Варшавськ╕й пол╕техн╕ц╕, а й перекла- далася дал╕ ╕ншими мовами, кочувала соб╕ кра╖нами ╕ континентами.


Довол╕ сво╓р╕дно пробивала дорогу в св╕т у Сте- пана Прокоповича книга англ╕йською мовою. Нею в╕н ще не сповна волод╕в, а тут життя п╕дганя╓.... У двадцять восьмому-двадцять дев"ятому навчальному роц╕ Тимошенко читав теор╕ю тонких стержн╕в та пластинок, а ще теор╕ю пружност╕. Свого матер╕алу в нього було предостатньо, от т╕льки слухачам готу- ватися нема╓ книг. ╤ в╕н вда╓ться тод╕ до ориг╕нально╖


технолог╕╖: Тимошенко пише чорновики англ╕й- ською, довол╕ ще кострубатою, а дво╓ його слухач╕в, молодих американц╕в, що вже сам╕ викладали, взяли- ся як волонтери правити; пот╕м уже, при передруко- в╕ на машинц╕, додатково редагувалося.


Все ладилося якнайл╕пше, х╕ба видавець нерви згодом тр╕пав. Книга в обсяз╕ видалася йому загру- бою, тож без погодження з автором в╕н робить з не╖... дв╕. А те, що виклад об╕рваний на п╕вдороз╕, то для нього звичайн╕с╕нький м╕зер.


Не без пригод торувало соб╕ дорогу в б╕бл╕отеки та на книжков╕ полиц╕ у магазинах видання у Фран- ц╕╖. До Степана Прокоповича над╕слав листа бель- г╕йський професор, який вважав за кончу потребу для ц╕╓╖ кра╖ни мати французький переклад англ╕й- сько╖ книги про теор╕ю пружност╕. Дозв╕л такий професор отримав. Зб╕г час, ╕ якось Тимошенко ви- йняв з поштово╖ скриньки листа, в якому професор просив вибачити йому, бо дос╕ не знайшов видавця для книги.


Ц╕лком випадково Степан Прокопович по дороз╕ на черговий конгрес зустр╕в у Париж╕ колишнього свого студента з Ки╖всько╖ пол╕техн╕ки, тепер про- сто б╕женця Гольдмерштейна. Учитель ╕ учень згада- ли часи минул╕, ╕ Тимошенко м╕ж ╕ншим опов╕в при- году з бельг╕йським колегою.


- Цього не може бути! - обурювався щиро Гольдмерштейн. - Вони просто не розум╕ють зна- чення ц╕╓╖ науково╖ прац╕...


╤, на превеликий подив, книга небавом виходить: курйоз полягав у тому, що книгу благословило у св╕т видавництво, яке ран╕ше ╖╖ в╕дхилило.


- Чого не здатен був в╕домий бельг╕йський про- фесор, - опов╕датиме пот╕м братам Степан Проко-


пович п╕кантну бувальщину, - те п╕д силу виявилося нев╕домому б╕женцю з Ки╓ва...


В цьому ряду пам"ятних книг на поличц╕ власно╖ б╕бл╕отеки Степана Прокоповича стояла ще одна особлива: хоч не в╕н був ╖╖ автором, та дорога йому однаково.


У тридцять восьмому роц╕ в╕н отримав в╕д Това- риства ╕нженер╕в-механ╕к╕в запрошення на чергов╕ збори. Орган╕затори навмисне "забули" вказати в запрошенн╕, що планують бенкет з приводу ш╕стде- сятил╕ття Тимошенка.


То був славний бенкет, де чимало переговорено, де немов прогорнули десятки стор╕нок минувшини, тако╖ картато╖, як картатим було стол╕ття.


- Дозвольте подарувати на згадку цю книгу, - звернулися наприк╕нц╕ до Тимошенка.


То була поважна книга наукових праць, авторами яких стали його колишн╕ й тепер╕шн╕ учн╕. Надал╕ завше видання стояло в одному ряду, що давно пере- стали вм╕щатися на одн╕й полиц╕, з книгами самого Степана Прокоповича: Стабильность плит при сжа- тии, Киев: Тип. Кульженко, 1908; Курс сопротивле- ния материалов, Киев: Киевский политехнический институт, 1911; Applied Elasticity, with J. M. Lessells,


D. Van Nostrand Company, 1925; Vibration Problems in Engineering, D. Van Nostrand Company", 1st Ed. 1928, 2nd Ed. 1937, 3rd Ed. 1955 (with D. H. Young); Festigkeitprobleme in Maschinenbau, 1928; Stabilit tsprobleme der Elastizitt, 1928; Прикладная теория упругости, 1931; Расчет упругих арок, 1933; Strength of Materials, Part I, Elementary Theory and Problems, D. Van Nostrand Company, 1st Ed. 1930, 2nd Ed. 1940, 3rd Ed. 1955; Strength of Materials, Part II, Advanced Theory and Problems, D. Van Nostrand


Company, 1st Ed. 1930, 2nd Ed. 1941, 3rd Ed. 1956; Theory of Elasticity , McGraw-Hill Book Company, 1st Ed. 1934, 2nd Ed. 1951 (with J. N. Goodier); Elements of Strength of Materials, D. Van Nostrand Co., 1st Ed. 1935, 2nd Ed. 1940, 3rd Ed. 1949 (with G.H. MacCullough), 4th Ed. 1962 (with D.H. Young); Theory of Elastic Stability, McGraw-Hill Book Company, 1st Ed. 1936, 2nd Ed. 1961 (with J. M. Gere); Engineering Mechanics, with D.H. Young, McGraw-Hill Book Company, 1st Ed. 1937, 2nd Ed. 1940, 3rd. Ed. 1951, 4th Ed. 1956; Theory of Plates and Shells , McGraw- Hill Book Company, 1st Ed. 1940, 2nd Ed. 1959 (with


S. Woinowsky-Krieger); Theory of Structures, with D.


H. Young, McGraw-Hill Book Company, 1st Ed. 1945, 2nd Ed. 1965; Advanced Dynamics, with D. H. Young, McGraw-Hill Book Company, 1948; History of The Strength of Materials, McGraw-Hill Book Company, 1953; Engineering Education in Russia, McGraw- Hill Book Company, 1959; As I Remember, D. Van Nostrand, 1968, ASIN: B000JOIJ7I; Устойчивость стержней, пластин и оболочек, Москва: Наука, 1971; Mechanics of Materials, with J. M. Gere, 1st edition,


D. Van Nostrand Company, 1972; Статические и ди- намические проблемы теории упругости, Киев: На- укова думка, 1975...


----- 26


олодний метал торкнувся потилиц╕ Серг╕я Прокоповича так неспод╕вано, що в╕н нав╕ть страху не встиг в╕дчути чи под╕бного чогось - ╓дине, що зрозум╕ти вдалося: то була зброя, караб╕н чи ав- томат, холодне зал╕зо. А ще митт╓ва думка змайнула, що нав╕ть поворухнутися йому не сл╕д, бо оте нев╕- доме за його спиною нев╕домо ще як вчинити може. Тимошенко лише в╕дчував, як холод металу несп╕ш- но перет╕ка╓ у т╕ло, роблячи його дерев"яним, не-


згинним ╕ ц╕лковито незрушним.


- Не спод╕вався я в╕д життя на щастя таке, - озвався за спиною Серг╕я Прокоповича голос, знайомий ╕ не- знайомий, але з в╕дчутними нотками вт╕хи ╕ торжества.


"Заг╕рняк", - сам собою явився втомлений здогад. В одну хвильку пропав десь страх, х╕ба стр╕мкою зл╕стю вичавлений, ╕ Тимошенко круто обернувся.


Перед ним справд╕ був Заг╕рняк, ╕рон╕чно вп╕врота всм╕хаючись, в╕н так само тримав автомат наготов╕.


Вони якийсь час мовчки стояли, один в одного впершись поглядами, незмигними ╕ ненависними.


Тимошенка в концтаб╕р доля по тому закинула, як н╕мець, що обезсилювався на очах, моб╕л╕зував його, ш╕стдесятидвор╕чного, в орган╕зац╕ю Тодта. Коли ж одного дня в╕д голоду ╕ перевтоми, як верта- лися ввечер╕ у бараки, Серг╕й Прокопович втратив св╕дом╕сть, то розц╕нили те як спробу втеч╕ ╕ впаку- вали у цей вельми розк╕шний таб╕р. То про нього на ст╕л рейхсляйтеру л╕г довол╕ в╕двертий, як на той час, документ.


"Допов╕дна записка м╕н╕стерського радника К. Дорша рейхсляйтеру А. Розенбергу про таб╕р в╕йськовополонених ╕ цив╕льних


М╕сто Берл╕н


В табор╕ для в╕йськовополонених, розм╕ром ор╕- ╓нтовно, як площа В╕льгельмплац, перебува╓ не- допустимо велика к╕льк╕сть в╕йськовополонених ╕ цив╕льних ув"язнених.


В"язн╕, загнан╕ в цей прост╕р, ледве можуть во- рушитися ╕ вимушен╕ справляти нужду стоячи, там, де знаходяться.


В╕йськовополонен╕, проблему харчування яких сумн╕вно вир╕шити, живуть по 6-8 дн╕в без ╖ж╕, в стан╕ тваринно╖ апат╕╖, вони не мають ╕нших ба- жань, окр╕м знайти щось ╖ст╕вне.


Цив╕льн╕ в"язн╕ у в╕ц╕ в╕д 15 до 50 рок╕в харчу- ються винятково завдяки родичам, як╕ з ранку до вечора стоять в чергах у над╕╖ на дозв╕л передач╕. Вноч╕ т╕ цив╕льн╕ в"язн╕, що не мають р╕дн╕, напа- дають на тих, хто отримав передачу, аби сило- м╕ць здобути шматок хл╕ба.


З ув"язненими ╓диною мовою сп╕лкування не- численно╖ охорони, яка ц╕лодобово несе беззм╕нну службу, ╓ мова вогнепально╖ збро╖, яку застосову- ють нещадно.


Виправити цей хаотичний стан в╕йськова вла- да не може внасл╕док величезно╖ потреби в тран- спорт╕ ╕ людях, яких вимагають фронти.


Орган╕зац╕я Тодта намагалася застосувати р╕- шучих заход╕в, враховуючи насамперед, що вели- чезну роботу в тилах неможливо виконати т╕льки з пом╕ччю н╕мецько╖ робочо╖ сили. Окр╕м того, че- рез знищення в окруз╕ вс╕х п╕дпри╓мств, як╕ забез- печували постачання населення, з дня в день на-


роста╓ загроза еп╕дем╕╖, яка буде поширюватися нестримно внасл╕док велико╖ к╕лькост╕ людсько╖ маси у табор╕.


З числа цив╕льних ув"язнених орган╕зац╕я Тодта в╕д╕брала в порядку експерименту повноц╕нних у расовому розум╕нн╕ роб╕тник╕в ╕ усп╕шно викорис- тала ╖х на найв╕дпов╕дальн╕ших д╕лянках. П╕сля цього виправданого досл╕ду планувалося в╕д╕бра- ти ще близько 200 роб╕тник╕в з метою викорис- тання ╖х на в╕дновленн╕ дор╕г.


В╕дб╕р ув"язнених повинен в╕дбуватися ╕ надал╕ задля використання близько 10 тисяч чолов╕к на буд╕вництв╕ шлях╕в п╕д кер╕вництвом н╕мецьких ╕нструктор╕в з орган╕зац╕╖ Тодта. Однак посту- пила заборона в╕дбору цив╕льних ув"язнених з по- силанням на наказ.


Небезпека цього зрозум╕лого з в╕йськово╖ точки зору наказу поляга╓ в тому, що:


1 )зд╕йснення програми терм╕нових роб╕т ста╓ неможливим через нестачу робочо╖ сили;


2 )сумн╕вно, що вдасться запоб╕гти жахливому спалаху еп╕дем╕╖.


У зв"язку з цим вважа╓мо необх╕дним негайно ви- д╕лити орган╕зац╕╖ Тодта потр╕бну к╕льк╕сть ци- в╕льних ув"язнених для в╕дновлення п╕дпри╓мств, як╕ б забезпечували продуктами, причому в╕дб╕р ма╓ бути обмежений т╕льки повноц╕нними в расо- вому розум╕нн╕ квал╕ф╕кованими роб╕тниками.


Оск╕льки в найближчому майбутньому про пом"якшення стану чи розпод╕лу ув"язнених по р╕зних таборах не може бути ╕ мови, належить не- гайно ввести суворий карантин у цьому ╕ под╕бних таборах.


М╕н╕стерський радник Дорш (п╕дпис)".


...З тою ж половинчастою усм╕шкою низькорос- лий Заг╕рняк у форм╕ охоронця концтабору авто- матною ц╕вкою вперся в шию Серг╕ю Прокоповичу, немов п╕дперти знизу хот╕в Тимошенка, високого ╕ худезного, що в тичку суху перетворився на таб╕рн╕й брукв╕.


- Я бачив вас в одностроях р╕зних, - блимнув зго- ри вниз Тимошенко. - Але ця форма вам найб╕льш до лиця.


- А мен╕ для тебе зараз нав╕ть кул╕ шкода, - р╕зко погасив, наче вимикачем, посм╕шку Заг╕рняк.


----- 27


есняно╖ днини, вже по в╕йн╕...


На землю направду пекло з╕йшло, - так вида- валося Володимиру Прокоповичу, коли продирався в╕н берл╕нською вулицею кр╕зь завали бито╖ цегли, обламк╕в гармат та рваних шматк╕в зал╕за, що недав- но були смертоносною збро╓ю, потрощених воз╕в, як╕ нев╕дь зв╕дки взялися тут, обсмалених автошин та ╕ншого немислимого см╕ття ╕ непотребу: в╕д к╕лька- поверх╕вок п╕сля бомбардувань лишилися гол╕, об- дерт╕ й обчухран╕ ст╕ни, що нагадували довг╕ ряди людських скелет╕в, тут злою силою вишикуван╕, де- ╕нде з колишн╕х в╕кон, а тепер просто роздовбаних снарядами отвор╕в чорними клубами зн╕мався дим; то не пахощ╕ весняних сад╕в пливли м╕ськими вули- цями та провулками, то нудотний запах незахоро- нених труп╕в стелився понад землею.


Володимир Тимошенко з ╕ншими оф╕церами аме- рикансько╖ адм╕н╕страц╕╖ блукав передм╕стям - див- на якась, жаска ц╕кав╕сть штовхала ╖х, а ще бажання зрозум╕ти душу людську, зазирнути в ту немислиму глибину пад╕ння ╖╖, де в бездн╕ в╕д то╖ душ╕ лишився лиш гн╕й та смор╕д.


В американськ╕й в╕йськов╕й адм╕н╕страц╕╖ Во- лодимир Прокопович мав зовс╕м не войовнич╕ обов"язки: як авторитетному економ╕стов╕ йому на- лежало багато чого обрахувати. ╤ все ж в╕йна в нього була не лише за штабним в╕кном. Набачився р╕зного по тому часов╕, в╕дколи о друг╕й годин╕ ноч╕ сорок одн╕й хвилин╕ сьомого травня радянський генерал Суслопаров з н╕мецьким Йодлем та американськими


╕ англ╕йськими во╓начальниками п╕дписали кап╕- туляц╕ю, про що пов╕домляти було заборонено ще тридцять ш╕сть годин, - один т╕льки неслухняний Ед- вард Кеннед╕ порушив табу, за що й потурили його з прац╕... Не вкладалася в голову безц╕льна людська жорсток╕сть, коли смерть наставала не в шал╕ бою, зазнавали ╖╖ часто-густо до в╕йни непричетн╕ - не забути н╕коли к╕мнати, де п╕длога всипана аркушами з нотними записами, а самого музику, мабуть, заду- шили, губну гармон╕ку забивши у рот, у горлянку. А ще трапилося йому бачити м╕нне поле, де, видава- лося, земля ще не вистигла п╕сля вибух╕в: командир радянський, казали, погнав д╕тлах╕в н╕мецьких ро- к╕в дванадцяти чи десяти попереду сво╖х солдат. Т╕ дитяч╕ руки та ноги, порозкидан╕ полем, та т╕ла по- шматован╕ нав╕ть захоронити не можна було, доки не попораються на пол╕ сапери.


Опов╕дав товариш, як, продираючись вуличними завалами ще з двома сво╖ми колегами з адм╕н╕страц╕╖, приспинився, було, б╕ля радянського оф╕цера, що сид╕в на уламку бетонно╖ брили, обхопивши руками голову.


- Наволоч... Фашистська наволоч, перемать... Всю в╕йну мо╖м друзям пощастило пройти, а вже он, по в╕йн╕, отру╖ли. Я тут зараз тридцять за них н╕мчу- ри покладу, - неголосно бурмот╕в оф╕цер, звертаю- чись найпевн╕ш сам до себе.


Тро╓ солдат, хто на боц╕, хто на спин╕, поруч ле- жали, ╕ червона калюжа в кожного видн╕лася б╕ля рота.


Раптом, забачивши американц╕в, з пролому ст╕ни вигулькнув н╕мець, весь в пилюз╕, з обличчям у саж╕.


- Найн, найн, - крутив випацьканою головою н╕- мець. - Зольдат паф-паф...


╤ в╕негретом з англ╕йсько╖ та н╕мецько╖ запацька- ний н╕мець, мигами помагаючи, взявся пояснювати, що в цьому будинку в п╕двалах був склад старих вин ╕ солдати з автомат╕в стр╕ляли по бочках, а тод╕ з ц╕- вок, що струмен╕ли з д╕рок, похлинаючись, пили те вино: там, показував н╕мець жестами, ще й дос╕ вина по кол╕на розлито...


╤, мовби п╕дтверджуючи правоту замурзаного берл╕нця, найближчий до оф╕цера солдат, до тями прийшовши, раптом голосно гикнув ╕ зблювнув темно-червоною р╕диною.


То ще комусь щастило, думалося Володимиру Прокоповичу, що нагабався той берл╕нець, а то б тридцять невинних душ оф╕цер напевне б поклав, ╕ аби тим об╕йшлося... Так щастило не вс╕м ╕ не за- вжди: у м╕стечку, вже п╕д Берл╕ном, куди ран╕ше вв╕йшла радянська частина, яку проте вибив н╕мець через дв╕ доби, але довго не втримав, його в свою чергу вибив п╕дрозд╕л американський, у тому м╕с- течку бачити довелося, як виносили з храму ж╕ноч╕ трупи. Туди, як розказували, радянський полковник з╕гнав к╕лькасот ж╕ноцтва, аби, мовляв, убезпечити. Та солдати вв╕рвалися в храм, - ╕ почалося, нечуване ╕ немислиме в м╕сц╕ такому, масове з╜валтування. А як вже в╕дступали, було, в╕д н╕мця, поклали автомат- ники вс╕х п╕дряд, залишилася т╕льки роз╕п"ятою ви- с╕ти молода д╕вчина, а зл╕ва ╕ справа в╕д не╖ пов╕шено по н╕мецькому солдатов╕...


Страждало чи не найб╕льше цив╕льне населення. Вже п╕д Берл╕ном колона радянська наздогнала н╕- мецьких б╕женц╕в, що вт╕кали на Зах╕д ╕ не втекли. На возах ╕ п╕шаком, стар╕ ╕ мал╕, ж╕нки з с╕м"ями ╕ по- житками всенькими заважали проходу танк╕в та ар- тилер╕╖, що рвалися до столиц╕. Т╕ вози поскидали в


канаву, д╕тей з╕ старими нагнали вб╕к. Менш п╕вго- дини, як ж╕нки з дочками лежали рядком вздовж до- роги ╕ перед кожною в чергу шикувалися чолов╕ки з╕ спущеними напоготов╕ штанами; командири сперш шк╕рили зуби, а згодом ╕ соб╕ чергу займали. Рег╕т ╕ стог╕н, гигикання ╕ мольба малол╕ток помилувати зм╕шувалися з ревом мотор╕в машин; окривавлених ж╕ночок вб╕к в╕дтягали, а д╕тей, що без пам"ят╕ кида- лись матер╕в боронити, на м╕сц╕ пристр╕лювали.


"Що ж воно з людиною таке сталося в середин╕ стол╕ття двадцятого"? - шашелем думка точила... Опов╕дав Володимиру Прокоповичу б╕женець в╕д сов╕т╕в, земляк, як у сус╕дньому з Тимошенковим р╕дн╕м черн╕г╕вському сел╕ н╕мець палив хати, ╕ коли д╕йшла черга до садиби священика, то й вона запа- лахкот╕ла. Нев╕домо, що у розпач╕ вимовив було свя- щеник тод╕, т╕льки його враз у полум"я штурхонули, а за ним, як зайшлася у криков╕ ж╕нка священика, то й ╖╖, за руки та ноги схопивши, мов колоду пожбури- ли у вогонь... А в ╕ншому сел╕, опов╕дав, ус╕х д╕вчат з╜валтували, пот╕м у них в╕д╕брали од╕ж, вигнали на площу посеред села ╕ танцювати ╖м наказали: хто не послухався, того розстр╕ляли.


Помста за помсту виверта╓ душ╕, мов старого, на шмаття побитого м╕ллю кожуха, все гидке, в╕дразли- ве та потворне, що та╖лося тисячол╕ттями, враз не- прошеним пом╕ж люду вигулькнуло: мало того, най- ниц╕ше тепер на доблесть претенз╕ю заявля╓. Невже Творець св╕т б╕лий нечистому в оренду в╕ддав, невже це може тривати ╕ д╕ятись довго?


----- 28


втомата Заг╕рняк опускав спроквола, якось знехотя, а згасла, мов вимикачем електрич-


ним вимкнута, недавня усм╕шка на його лиц╕ б╕льше не з"являлася.


- Ця форма для вас, як р╕дна, - Серг╕й Прокопо- вич за останн╕ часи вже перейшов ту межу, на як╕й вичерпу╓ться страх, навпаки, йому нав╕ть праглося, аби швидше все завершилося.


- А дзуськи... Не мр╕й про кулю. Хоч нариватися нав╕ть станеш, - охоронець цвиркнув уб╕к кр╕зь зуби ╕ одним махом за плече автомата закинув. - Ти мен╕ ще потр╕бен... Хоч п╕знувато, та позбиткуюся всмак, зжену оскому.


Заг╕рняк митт╓во прикинув, який козир поважний йому дарував випадок: раптом хтось його здасть з по- лонених оф╕цер╕в-червоноарм╕йц╕в, з якими, можли- во, контактувати доводилося, тож у Тимошенков╕й особ╕ в нього тепер правдивий св╕док, що в╕н у час Другого зимового походу з б╕льшовиком воював.


Досв╕тком наступного дня таб╕р, еп╕дем╕йну бом- бу спов╕льнено╖ д╕╖, почали на шматки д╕лити: хрип- ко, може, в╕д ранково╖ сирост╕, гарчали в╕вчарки, покрикували охоронц╕, слухняними отарами в"язн╕, здеб╕льшого вп╕дб╕ги, направлялися до вагон╕в.


Охоронцем у вагон╕ Серг╕я Прокоповича, як сл╕д було спод╕ватися, виявився Заг╕рняк.


- Подяки я, зв╕сно, не дочекаюся, - на мить в╕н б╕ля Тимошенка спинився. - Ця парт╕я в"язн╕в ╕де на поповненя орган╕зац╕╖ Тодта. Не рай, не курорт, не на вечорниц╕, та все ж...


Знову на круги своя, - мимох╕ть заперчило.


╥х було к╕лька раз╕в з об"╓кта переганяли на ╕нший об"╓кт, доки не ос╕ли вони на буд╕вництв╕ чогось схожого на в╕йськове м╕стечко.


Довол╕ розма╖тий з╕брався тут люд, чулася мова, звична то на п╕востров╕ П╕ренейському, то на схи- лах пол╕в Бордо, на скандинавських ф╕ордах чи око- лицях Варни. Серг╕й Прокопович з часом з╕йшовся з немолодим, як ╕ сам, геть сивим сербом Стефа- ном Мамчичем. Дивовижний в╕негрет нагадувало ╖хн╓ сп╕лкування, де польське слово доповнювалося сербським, а рос╕йське межувало з н╕мецьким, - та все ж ╖м не потребувався тлумач.


- Я сам б╕олог, генетик, - опов╕дав Мамчич про себе, погладжуючи, швидше п"ят╕рнею розч╕суючи сво╓ виб╕лене роками, густе ╕ пружне волосся, що б╕льше нагадувало пучки алюм╕н╕╓вого дроту. - ╤ в сн╕ не могло привидитися мен╕, що доведеться спо- стер╕гати тут за ╕стотами, в яких н╕чог╕с╕нько сп╕ль- ного з гомо сап╕╓нс.


- Я би не проти так╕ спостереження десь в ╕ншо- му м╕сц╕ вести, - сво╓ додавав Тимошенко, що хоч пам"ятав про обачн╕сть, але з цим чолов╕ком не бо- явся в╕двертост╕.


П╕сля одн╕╓╖ з таких розмов Серг╕й Прокопович насм╕лився запитати врешт╕, за що ж Мамчича, на- уковця типового, сюди замели - в╕дчував не раз у бес╕д╕ Тимошенко, що то чолов╕к ╜рунтовних знань, та й, судячи з усього, не останн╕м був у н╕мецьк╕й на- уков╕й ╕╓рарх╕╖ тогочасн╕й.


- Я в науку ╕шов наосл╕п, - не став критися Мамчич,- а штовхнула до не╖ людська б╕да. Хто не пам"ята╓ безногих кал╕к на вокзалах по минул╕й в╕- йн╕?... Вони благали милостин╕, стражденн╕ от╕ на


дерев"яних в╕зочках, що, брязкаючи непотр╕бними тепер вже н╕кому на грудях медалями та орденами, на перонах плуталися п╕д ногами, ╕ ╖х знервовано та лякливо обминали у посп╕ху пасажири...


П╕д веч╕р, по дванадцяти, а нер╕дко й ш╕стнадця- ти годинах прац╕, руки й ноги у Тимошенка гули та нили намерзлим деревом, нав╕ть поворухнути ними потребувалося надзусиль, але в╕д цього сп╕лкування в╕дтавала душа.


- Ще школяриком думав, - опов╕дав несп╕шно Мамчич, ╕ в╕д спомин╕в тих легке св╕тло тихо лягало на зморщками пос╕чене та порепане на в╕трах лице, - ще тод╕ я задумав: виросту, бородатим ученим буду ╕ цим людям допоможу. Бо як на дерев╕ зр╕зати г╕л- ку, то нова небавом виросте, - чом же тод╕ людин╕ схоже руку чи ногу не в╕дростити? Я вже тямив, що воскрес╕ння, - то промисел Божий, зась до цьо- го земному й гр╕ховному, але ж не гр╕ховно знову ту ж саму людину, як дерево з пагона, мудрим вче- ним одержати? ╤ п╕шов я в життя генетичними тими стежками незм╕ряними, ╕ багато зробив, а ще б╕льш зрозум╕ти вдалося.


...Те м╕сячне св╕тло щасливих рок╕в, як колись притишене св╕тло лаборатор╕й, не покидало зараз обличчя Мамчича, стирало викарбоване страждан- нями ╕ вертало в т╕ неймов╕рно далек╕, як тепер ви- давалось, л╕та.


- Як загребли мене з лаборатор╕╖ в арм╕ю, то втра- пив я в та╓мничу есес╕вську ф╕рму Левенсборн... За тихою назвою "Джерело життя" крилися ризикован╕ досл╕ди на людин╕. Сам устр╕й житт╓вий ц╕лковито м╕няли, нав╕ть обряди споконв╕чн╕ пере╕накшували.


Йому випало якось побачити, як хрещення не- мовляти зм╕нили на вигадку якогось левенсборн╕в-


ського гауптмана. У вистуженому прим╕щенн╕ стоя- ли батьки з дитинчам, що скричалося геть ╕ хрипнути син╕ючи почало, стояли перед якоюсь подобою ол- таря, прикрашеного свастикою ╕ портретом фюре- ра, обаб╕ч палахкот╕ли, потр╕скуючи, факели та ви- с╕ли два прапори: оф╕цер скоромовкою, бо й самого вже дрижаки хапали, бурмот╕в щось затверджене у високих штабах. Звично дитя наректи могли яки- мось давньогерманським ╕менем, аби на ар╕йському корен╕ наголос був...


Тимошенков╕ дивним чином те нагадувало опо- в╕дь земляк╕в, яким на Зах╕д вирватися вдалося. Те- пер в його р╕дному кра╓в╕, де церкви в кращому раз╕ клунями стали, зам╕сть хрещення теж як╕сь "зори- ни" вплелися, д╕вчинку можуть назвати Стал╕ною, а хлопчик в життя п╕де з ╕м"ям В╕лен - в╕д Володимир ╤лл╕ч Лен╕н себто...


То на початках Мамчичу не раз мурашки по спи- н╕ б╕гали в╕д баченого ╕ чутого, вельми як мав наго- ду спостер╕гати, як вантажили ╕ мали везти кудись двадцять четверо хлопчак╕в: вони були однаков╕- с╕ньк╕, мов п╕д коп╕рку мальован╕, допитливо крути- ли гол╕вками, як каченята з одного ╕ того ж ╕нкубато- ра... "Невже клони"? - майнуло сперш, але жив в╕н життям таким, що дивуватися вельми не випадало та й не належало.


Зате в╕н таки дом╕гся, як т╕шив сам себе, задума- ного ще колись-колись: на культ╕ руки, п╕сля жах- ливо╖ рани, вдалося к╕лька раз╕в в╕дростити пальц╕в якусь подобу; ще неоковирн╕ т╕ в╕дростки були, жас- кувато на них дивитися нав╕ть, але все ж кал╕ка м╕г хоч ложку тримати.


- Мен╕ було байдуже до всього навкруг, - густа дротяна чуприна Мамчича нав╕ть в темен╕ н╕чн╕й


добре видн╕лася, мовби мала п╕дсв╕чувати чолов╕ко- в╕ ту тем╕нь. - Мен╕ було однаково, Трет╕й то рейх за лабораторним в╕кном чи Четвертий, св╕т весь об╕- йняв в╕н чи лише частину, в Берл╕н╕ столиця його чи де╕нде, мова н╕мецька королевою стала у св╕т╕ чи т╕льки на його шматку... Хай би було те, байдуже, думав, як там верхи набалакали, може, воно й на добро. Але все п╕шло шкереберть, коли наш в╕дд╕л з департаментом переселення душ об"╓днали. "Я спец╕ал╕ст з генетики, - не стримався тод╕, - а дия- вольщина - то ╕нший фах"...


Так опинився Мамчич у буд╕вельник╕в Тодта: "Я ще потр╕бен ╖м зараз як дов╕дкове бюро, бо дечо- го н╕мець дос╕ не зна╓ ╕ не в усьому певен. ╤накше б мене давно..." ╤ в╕н показав пальцем, як вгору гвин- том п╕дн╕ма╓ться дим.


Все в╕дбулося у хвилю яку, ╕ н╕чого вже вд╕яти неможливо, ╕ н╕хто передбачити це не м╕г. Мамчич носилками, важко покрекчуючи, н╕с цеглу угору сх╕дцями, чимсь невдоволений Заг╕рняк прикрикнув було: "Оберт╕в б╕льше, худобо сербська!"; в╕д не- спод╕ванки серб мимовол╕ сп╕ткнувся, цегла з гурко- том посипалася ╕ покотилася, п╕дстрибуючи на сх╕д- цях, а Заг╕рняк, хекнувши, з силою вдарив Мамчича в б╕к. Не стримавшись, Тимошенко схопив лопату ╕ кинувся на охоронця, але в ту ж мить десь високо угор╕ л╕так ревнув ╕ почувся свист, такий знайомий в ус╕ во╓нн╕ роки, той бомбовий свист, в╕д якого ми- мовол╕ п╕днуджувало, наближався невпинно ╕ не- вмолимо - хряск╕т, а дал╕ гр╕м, вогненний спалах, в якому ще встиг окрунутися св╕т, по тому ж н╕ч упала, непроглядна тем╕нь...


----- 29


сиру ╕млисту погоду, коли с╕явся, мов з най- др╕бн╕шого сита, занудний дощ, Степан Про- копович вертався додому здеб╕льшого з геть викваця- ними у багнюку чоб╕тьми. Дружина раз на те зизом


глянула, ╕ вдруге, а пот╕м котрогось разу не втерп╕ла:


- У тебе, чолов╕че, неперес╕чний талант. Степан Прокопович в тон в╕дкинув:


- Так, ╕нженера, ф╕зика...


- Н╕, - крутнула головою дружина - талант у будь-яку пору виквацяти взуття.


- Треба ще досл╕дити це явище, - обережно по- ф╕лософствував, аби не дражнити дружину.


Вертався в╕н звично додому, щось про себе м╕з- куючи, бо час у дороз╕ - то теж крихта життя, ╕ не варту╓ нав╕ть ╖╖ марнувати. Тепер же взявся було таки досл╕дити, чи й справд╕ володарем ╓ пом╕ченого дружиною таланту. Вздовж його вулиц╕ вибудували свого часу низку студентських гуртожитк╕в, ╕ як ╕шов Тимошенко додому, то навстр╕ч якраз студентство сунуло. З подивом вперше пом╕тив, що при зустр╕- ч╕ з професором той чи ╕нший спудей не посп╕ша╓ дати дорогу; зайнятий сво╖ми думками, Тимошенко машинально робив ╕з м╕стк╕в крок уб╕к. Тепер же в╕н зар╕кся шмаркачам дорогу давати.


╤ справд╕, усп╕шним був науковий досл╕д - при ви- сокому зрост╕ Степана Прокоповича ╕ поважн╕й ф╕- зичн╕й ваз╕ юнаки, опасливо глипаючи на таку ста- туру, вважали за краще самим вступити з дороги.


З"ясувалося, що в М╕чиганському ун╕верситет╕, де працював тепер Тимошенко п╕сля компан╕╖ Вестин-


гауза, б╕льш╕сть студентства приходить з незамож- них та малокультурних прошарк╕в ╕ особливою чем- н╕стю не вир╕зняються.


Власне, багато несхожого тут ╕з тим, до чого звик у Ки╖вському пол╕техн╕чному ╕нститут╕ чи в петер- бурзьких вузах, де судилось ран╕ше займатись на- укою та викладати. Студент, як начебто ц╕лком при- стойно, може зайти в каб╕нет професора ╕, не знявши шапки, почати балакати про сво╓. Наполегливе ╕ тривале нагадування про це не мало оч╕куваного на- сл╕дку. Алгебра для спуде╖в, що думають ╕нженерами стати, виявилася здеб╕льшого вантажем неп╕дйом- ним, аби хоч арифметикою потр╕бний розрахунок провести. Схожа проблема ╕ з мовами, ╕ з гуман╕тар- ними науками, доводилося студент╕в вчити звичай- н╕с╕нько╖ грамоти, нав╕ть ази ╕стор╕╖ подавати. До осягнення предмета опору матер╕ал╕в юнаки при- ступають лише на третьому курс╕, а в наступний р╕к вже завершу╓ться вся його ╕нженерна наука.


Тимошенко не мав ╕ крихти сумн╕ву, що на той час ╕нженерна п╕дготовка в цьому та схожих аме- риканських ун╕верситетах пом╕тно поступалася ╓в- ропейськ╕й, ╕ належить чимало мозол╕в та поту "до- класти", аби бодай вир╕внятися.


Не подобалося Степану Прокоповичу й екза- менування. Вс╕ групи збирають в одну аудитор╕ю, ╕ вс╕м роздають одне ╕ те ж завдання. Студенти сам╕ сл╕дкують, аби н╕хто не списав ╕ н╕ в кого, - справ- д╕, списування траплялося досить нечасто, бо тут же


"настукають", що вдома було немислимим.


╤ ще одному випало подивуватися, на сам╕с╕ньких початках при тому. Одного ранку став в╕н мимов╕ль- ним св╕дком довол╕ дикого, як на здоровий глузд, явища. Б╕ля студентського гуртожитку неспод╕вано,


як вогонь у тривалу посуху, спалахнула б╕йка. Йшли один на одного навкулачки, билися ногами, незва- жаючи хто, куди ╕ кому поц╕лить, рвався з тр╕ском одяг, на який ц╕ молод╕ люди ще сам╕ не заробили, обличчя в кров╕, ╕ досить рясно таки розфарбован╕.


Врешт╕ з цього броун╕вського руху утворилися дв╕ ст╕нки, ╕ одна п╕шла на ╕ншу, як хвиля на хвилю, крайн╕й молодик, певне, з над╕рваним вухом, бо кров залила п╕влиця ╕ за шию б╕гла, творячи з недавно ще б╕ло╖ сорочки бурячкову, - молодик вправно зняв чобота ╕ хот╕в поц╕лити ним у найближчого супро- тивника; той спритно якось ухилився, а молодик пе- речепився ╕ рачкував; супротивник же, мов по м"ячу, вдарив ногою в обличчя..


- Що в╕дбува╓ться? Чого н╕хто не кличе пол╕ц╕ю? - не м╕г втямити Степан Прокопович.


- Т-е-е, - махнув лиш рукою перехожий, що добре, очевидячки, знав тутешн╕ звича╖. - Це сту- дентство так забавля╓ться. Щороку в цю пору стар- шокурсники вчать таким рипом щойно прийнятих ун╕верситетських "фрешман╕в".


Наука виявилася не вс╕м новачкам п╕д силу, бо вже наступного ранку газети пов╕домляли, що к╕ль- ка учасник╕в побо╖ща довелося в╕дправити до л╕кар- н╕ з серйозними ранами.


╤ газети, ╕ вся громадськ╕сть осудливо ставили- ся до таких молод╕жних забавок, проте, мовби по- м╕ж рядк╕в виправдовуючи, нагадували, що схож╕ безпам"ятн╕ б╕йки звичн╕ й в ╕нших кра╖нах, для при- кладу, в Англ╕╖, в Оксфорд╕ й Кембридж╕.


----- 30


ц╕лковит╕й темен╕ де не взялася посеред- ку св╕тла цятка, вона стр╕мко зб╕льшувалася, допоки не залила все видноколо; водночас у роз- митому молочному видив╕, як у в╕чков╕ фотоапара- та, з"являлася ч╕тк╕сть, що творила тепер для Серг╕я


Прокоповича зриму картину.


Посеред картини стояв, самовпевнено склавши руки на грудях, ╤ван ╤лл╕ч ╤ванов, з яким Тимошенко зустр╕чався колись у Париж╕. "Боже, - змайнуло, - тож в╕дтод╕ л╕т двадцять спливло..."


╤ван ╤лл╕ч рвучко зняв окуляри ╕ окинув Тимошен- ка переможним, в якому дом╕шувалася ╕рон╕╖ дещи- ця, прудким поглядом.


- Я тод╕ переконував вас, що свого доб"юся, а ви лиш п╕дсм╕ювалися... Я ще в 1910 роц╕ на Всесв╕тньому конгрес╕ зоолог╕в у Грац╕ в сво╖й допов╕д╕ казав, що можливий г╕брид людини ╕ мавпи. ╤ ось через чотир- надцять рок╕в нарешт╕ отримав в╕д дирекц╕╖ ╤нсти- туту Пастера дозв╕л користуватися для цього екс- периментальною станц╕╓ю примат╕в у Французьк╕й Гв╕не╖. Правда, не щастило чомусь тод╕ в Африц╕, то вже у Сухум╕ втрачене наздоганяв.


Серг╕ю Прокоповичу пригадалася та давня роз- мова, коли шукав в╕н яко╖сь ради супроти маляр╕╖, що як бурею слабосилу траву клала люд на волинському Пол╕сс╕; маляр╕ю в тих болотистих м╕сцях поштиво ╕менували "т╕ткою", нав╕ть прокльони так╕ ходили:


"А щоб тебе т╕тка трясла!". Помоч╕ особливо╖ в╕д ╤нституту Пастера в╕н не д╕став, окр╕м в╕домих порад та в╕домих л╕к╕в, ще в цьому бракувало сили науц╕, але


в╕дклалася в пам"ят╕ сумбурна розмова з одним уче- ним.


Жвавий, невсидющий, в╕н то руками рвучко жес- тикулював, то хилитався з боку в б╕к при розмов╕, а як не робив н╕ одного, н╕ другого, то брови вверх- вниз кумедно рухав, нав╕ть вуха, як засм╕╓ться було, повзли чомусь назад ╕ до голови щ╕льн╕ще тулилися.


- Не хворобу л╕ками треба м╕няти й гн╕тити, а людину сперш зм╕нювати, - крутив ╤ванов голо- вою так, мов була вона слабесенько припасована. - Схрестити мавпу з людиною ╕ перемогти спадкову схильн╕сть до болячок - ось що насамперед чинити... Тимошенко чував, що ╤ван ╤лл╕ч в запов╕днику Аскан╕я-Нова схрещував диких ╕ домашн╕х тварин,


зебру й осла, зубра й корову, але щоб людину...


Зараз же, як в╕дтод╕ спливло два десятки л╕т, окр╕м цього спантеличило Тимошенка й ╕нше:


- А х╕ба вас, пане професоре... товаришу про- фесоре, - за╖кнувся було, мов в╕д нагло╖ гикавки, не в╕даючи, як правильно тепер величати. - Я читав... Х╕ба вас сов╕ти не встрелили?


- Та-а-а, - махнув рукою професор, зневажливо розтягуючи оте "а". - Я писав листи Луначарсько- му, набридав ╕ншим наркомам, - ╕ все марно. Т╕льки добра душа Горбунов, керуючий справами Ради ко- м╕сар╕в, почув мене наостанок. Дав в╕н десять тисяч долар╕в, але наказав: "Ти мен╕ виведи не нап╕вмавпу якусь, а км╕тливого б╕йця революц╕╖!" Ход╕мо ж бо, похвалюся...


╤ потяг ╤ванов Тимошенка за руку, як неслухня- ного школяра. Вони йшли вздож зал╕зних кл╕ток, за якими видн╕лися дивн╕ як╕сь, заросл╕ шерстю ╕стоти: то вже не мавпи були, але й ще не люди, вже без хвос- та, та ще прямовисно стояти нав╕ть не здатн╕; одн╕


п╕дстрибували, немов в╕тали ╤вана ╤лл╕ча, що звично, як ╕ цього разу, приходив ╕з повн╕с╕ньким кошиком банан╕в, а деяк╕, видавалося, кидали ненависн╕ по- гляди, в яких застиг весь сум далеких тисячол╕ть.


- Я под╕лив ╖х на класи, немов у школ╕, - похва- лився було ╤ванов ╕ д╕став з-п╕д банан╕в дзеркало, очевидно, ╕з шл╕фованого металу. - Оце перший клас, полюбуйтеся.


╤ в╕н кинув у кл╕тку дзеркало, яке вправно вп╕й- мала ╕стота: сперш, зиркнувши на власний в╕дбиток, злякано зашип╕ла ╕ шерсть на потилиц╕ загрозливо настовбурчилася, а врешт╕ гребнула щомоц╕ в╕д себе назад, мов хот╕ла, аби забрали ту дивовижу.


- А тепер перейдемо в наступний клас, - пот╕- шався ╤ван ╤лл╕ч ╕ кинув дзеркало у сус╕дню кл╕тку.


╤стота, себе забачивши, не збиралась лякатися, вона вереснула весело ╕ стала корчити писок, зго- дом, побавившись, затулила лице долонями ╕ взялася кр╕зь пальц╕ по-злод╕йському сама за собою п╕дгля- дувати, а врешт╕, ставши на голову, дивувалася пере- вернутому геть св╕тов╕...


- Шкода, що предк╕в примат╕в цих важко вчити розмови, - журився було ╤ван ╤лл╕ч. - Н╕як не да- ╓ться ╖м слово, х╕ба вигук - так вже в них горлянка влаштована. Звук╕в тридцять в╕д сили х╕ба здола- ють... Та не б╕да, заговорити з ними куди прост╕ше мовою жест╕в - сво╓р╕дний сурдопереклад для них посильний...


╤ тут ╤ванов рвучко п╕дняв розкриту долоню до лоба ╕ гаркнув командирським бувалим:


- Будь готов!


Волосат╕ ╕стоти в кл╕тках раптово на ноги схопи- лися та випросталися, як могли, ╕ дружно вс╕ руки до перен╕сся гуртом п╕днесли - геть як ╤ван ╤лл╕ч.


- Шкода, що вимовити не здатн╕ оте п╕онерське


"Завжди готов!" - горд╕сть ╕ вт╕ха вихлюпнулися на лице ╤ванова, ╕ в╕н, запишавшись, не став та╖тися в╕д Тимошенка:


- До р╕чниц╕ революц╕йно╖ товаришу Горбунову в знак вдячност╕ першу ╖х сотню пошлю... Це нав╕ть л╕пше, ан╕ж пролетар╕: без забобон╕в мови, нац╕й або кордон╕в, без жалю й ностальг╕й, ╕ прапор чер- воний понесуть у св╕ти...


Тимошенко несп╕шно йшов повз довгий ряд за- л╕зних кл╕ток, як раптом у найближч╕й кл╕тц╕ воло- сата ╕стота лапою змовницькою помахала:


- Жлоб в╕н, банан╕в шкоду╓, - уп╕вголоса шепеля- вила, кривлячи писок на ╤ванова. - Сам в╕н наф╕г п╕де, ╕ прапор отой йому в руки... Як навчимося л╕тати, то додому ми втечемо, на береги р╕дно╖ р╕ки Луалаба...


Аж тут де не взявся Мамчич, в╕н гонорово марши- рував попереду ц╕л╕с╕нько╖ колони д╕тисьок рок╕в до чотирьох, дивовижно схожих одне з одним, немов ляльки з одного конве╓ра; навпроти ╤ванова Мамчич спинився ╕ вдоволено зареготав:


- А, це ти старий алх╕м╕к... Сам мавпа ╕ з мавпами возишся... Он в мене справжн╕с╕нька гвард╕я, двад- цять чотири клони: як п╕дникнуть, то св╕т дибки по- ставлять..


"Та ви ж не такий, ви людина!" - хот╕лося кричати Серг╕ю Прокоповичу, розум╕ючи всю несправжн╕сть марення, але чомусь не здужав, х╕ба ледь вустами був здатен поворушити.


- Тим рогом чухайся, яким д╕станеш, - взявся в╕д- сварюватися ╤ванов. - Вилами по вод╕ писане, що буде з тво╖х слимак╕в...


╤ванов ще балакав, жваво руками махаючи, т╕льки знов Тимошенков╕ перед очима слатись почав туман,


що густ╕шав усе ╕ молочне видиво дивне творив, ч╕тк╕сть обрис╕в ╤ванова розпливалася, як в роз- регульованому фотоапарат╕, врешт╕ туман тьмян╕в ╕ перетворювався в н╕ч, темну таку ╕ щ╕льну, що й голки у не╖ не встромиш...


Цього разу н╕ч була справжньою, густою ╕ чорною, яку ледве проколювали слабосил╕ з╕рки; прийшовши до тями по вибухов╕ бомб, Тимошенко в╕дчув не- ймов╕рний холод: його почало трясти.


У двох кроках в╕д нього без ознак життя лежав Мамчич, а поряд, руки розкинувши, Заг╕рняк. Влас- не, його можна було п╕знати х╕ба по одягу, бо нав╕ть при св╕тл╕ цих нем╕чних рах╕тичних з╕рок зам╕сть об- личчя Заг╕рняка було лиш криваве м╕сиво.


Серг╕й Прокопович, долаючи б╕ль у спин╕, - чи поранило, чи вдарило чимось,- поповз навгад, на розсуд випадку: втрапить на нову б╕ду в╕н чи поряту- нок зустр╕не. В╕н повз, св╕дом╕сть втрачаючи ╕ знову до тями приходячи, п╕т заливав оч╕, ╕ нем╕чн╕ зор╕ в╕д того зблискували вс╕ма мислимими ╕ немислимими кольорами.


Вдосв╕та його п╕д╕брали б╕женц╕, що вт╕кали на Зах╕д в╕д б╕льшовицько╖ арм╕╖, аби пошукати при- хистку на ╕нш╕й планет╕, яку нарече Улас Самчук Планетою Д╕-П╕.


----- 31


з сумом дивився Володимир Прокопович на м╕сто, яке знав уже низку рок╕в ╕ яке ан╕ в╕н, ан╕ будь-хто ╕нший тепер не здатен був уп╕знати: Берл╕н лежав переможений ╕ упосл╕джений, власне, в╕д ко- лишнього, б╕льш н╕ж чотирьохм╕льйонного мегапо- л╕са н╕чого не залишилося, х╕ба бляклий, затертий ╕


вицв╕лий з часом спогад.


Навпроти у нап╕влисому, вс╕яному ямами в╕д сна- ряд╕в та бомб, скверику, де стояло к╕лька дерев з об- рубаним осколками г╕ллям, обгор╕ла зен╕тка ц╕ли- лася майже вертикально в порожн╓ небо, де вже не гули бомбардувальники чи винищувач╕, х╕ба зр╕дка прол╕тали зграйки птах╕в, все ще сторожко трима- ючись у височин╕, подал╕ в╕д тих химерних ╕стот, як╕ вм╕ють влаштувати на м╕сц╕ колись затишного м╕ста вогненне пекло.


Якою ж ти будеш, доле ц╕╓╖ земл╕, - думав Воло- димир Прокопович, - земл╕, над якою хоч р╕дше те- пер зн╕маються ввись стовпи ядучого чорного диму, та все ж обсмалено╖ та обпечено╖, в пору цв╕т╕ння та зеленого весняного буяння дос╕ лиш чорно-б╕ло╖?..


Тепер про це часто мова йшла в середовищ╕ оф╕- церства американсько╖ адм╕н╕страц╕╖, колег Тимо- шенка. Голови найгаряч╕ш╕, а ще в кого з р╕дн╕ хтось загинув, могли докинути:


- Всю н╕мчуру в Сиб╕р, до союзник╕в, запакувати.


Дв╕ в╕йни св╕тових п╕дпалити - то задуже.


Цих гарячкуватих не сприймали, зв╕сно, але й не осуджували. Через трет╕х знайомих доходило, що дума╓ та чинити гада╓ французький союзник. Генерал


Шарль де Голль, що зверхником став тимчасового уряду, н╕вроку теж замахнувся: пошматувати Н╕- меччину на автономн╕ кавалки, зах╕дний кордон, не церемонячись ╕ не вагаючись, - по Рейну, Саар пе- редати Франц╕╖, над Руром контроль хай пасе м╕ж- народна сп╕льнота.


Одних вояк зл╕сть, мов б╕ль зубний, раптом низ- не, ╕ншим помста не дасть заснути, аж доки оч╕ чер- вон╕ти не стануть та р╕зати почнуть ╕ пекти, - то все на р╕вн╕ чуток, балачок ╕ пересуд╕в було. ╤де╖ ж м╕- н╕стра ф╕нанс╕в Сполучених Штат╕в Генр╕ Морген- тау ширилися ╕ сприймалися серед люду знаючого ╕ люду, якому дозволено знати. Ця земля, яка дв╕ч╕ за п╕встол╕ття трясла континент ╕ весь св╕т, немов грушу, не повинна б╕льш бути сама собою: прилегл╕ територ╕╖ мають Франц╕╖ в╕д╕йти, Рейнська область ╕ Рур хай стають м╕жнародною зоною, принаймн╕ навп╕л сл╕д розрубати Н╕меччину; ╕ндустр╕альна дос╕ кра╖на перетвориться з часом на край пол╕в та пасовищ, нав╕ть терм╕н химерний вигадали: пасто- рал╕зац╕я. ╤ за╖кнутися н╕хто не повинен про крупну ╕ндустр╕ю, тож руки вм╕л╕ й працьовит╕ тут здеб╕ль- шого зайв╕, в ем╕грац╕ю ╖х... Нав╕ть, подейкували якось, на таке погодився Черчилль.


А що ти як економ╕ст ма╓ш сказати, як обраху- вати майбутн╓ так, щоб д╕ти, як╕ тут виростуть, не знали кривди через батьк╕в та д╕д╕в, що п╕дпалили св╕т, як обрахувати прийдешн╓, аби нов╕й тво╖й батьк╕вщин╕ в╕д мороки неминучо╖ в╕дбудовно╖ не збиток, а користь якаcь була?


Н╕, думав Тимошенко дивлячись, як повз нього двокол╕сним в╕зком, наче рикша, в╕з дрова, покрек- туючи ╕ щомоц╕ пружачись, старий чолов╕к з давно неголеною сивиною, - на тих дровах, напевне, хо-


т╕в щось по╖сти зготовити; н╕, думав Тимошенко, не можна лишати отак кра╖ну з под╕бними рикша- ми. ╤ з ж╕нками, як╕ переходили вчора його само- го ╕ безсоромними жестами, благально дивлячись очима, в яких незрушна мерзлота в╕чна, пропо- нували себе у л╕жко за банку консерв╕в. Ма╓ бути якийсь механ╕зм помоч╕, який добрий для вс╕х, - ╕ його розрахунки як вченого-економ╕ста повинн╕ також знадобитися. Вже поважний, зда╓ться, на- уковий наробок, ще 1923 року видрукував моно- граф╕ю на баз╕ власних лекц╕й "Вчення про св╕тове господарство", трохи ран╕ше - "Св╕товий ринок", а в наступн╕ часи - "Картел╕ ╕ трести", "Проблеми ╕ розум╕ння конкуренц╕╖", "Св╕тове с╕льське гос- подарство ╕ криза", "С╕льськогосподарська Рос╕я ╕ проблеми пшениц╕", "Аграрна пол╕тика Рос╕╖ та в╕йни" та чимало ╕нших роб╕т з-п╕д пера з╕йшло. Шелесту наробило досл╕дження "Роль с╕льсько- господарських коливань в д╕ловому цикл╕" - сво╖ досл╕дження не на п╕сочку в╕н ╜рунтував, а на по- важн╕й теоретичн╕й баз╕, рясно супроводжуючи прикладами з╕ св╕тово╖ економ╕чно╖ практики. Не- дарма ж, хоч ╕ дискутував, але все ж мусив визна- ти в╕домий економ╕ст Е. Гансен, що досл╕дження Тимошенка ╓ найкращими в галуз╕.


╤ не важить, як називатимуть ц╕ розрахунки, - пла- ном Айзенгавра чи Маршалла, важить, щоб спрацю- вали випробуван╕ кредитн╕ та ╕нш╕ механ╕зми, при т╕м поле фермера десь у Ф╕ладельф╕╖ не залишиться яловим чи вростатиме бур"янищем, коли тут неймо- в╕рна черга за дармовим об╕дом...


Так╕ ж неймов╕рн╕ черги на зупинках громад- ського транспорту, а те, що бачив Володимир Про- копович на зал╕зничних вокзалах, нагадувало йому


призабут╕ картинки далеких с╕мнадцятого чи в╕с╕м- надцятого рок╕в - по╖зд обл╕плений весь, наче ко- махами, людом: п╕д загрозою життя загубити одн╕ висять на п╕дн╕жках, ╕нш╕ на вагонних дахах примос- тилися дивом, нав╕ть зовс╕м уже не молод╕, паровоз ╕ той весь мурашнею людською вкритий...


Схопився в╕тер, ╕ закрутив раптово стовп пилю- ги з п╕ску, саж╕ та попелу, найголовн╕шого витвору люду за останн╕ пекельн╕ роки...


----- 32


тепан Прокопович вулицями Глазго мандру- вав недовго, хоч вперше судилося тут по- бувати, ╕ в╕н, чого гр╕ха та╖ти, полюбляв так╕ по- ходеньки: с╕рим та невиразним видавалося Глазго йому. Десь в ╕нших ╓вропейських столицях корол╕ розбивали розлог╕ парки, один одного тужилися перевершити, хто найрозк╕шн╕ший палац збуду╓, а тут в╕д тих корол╕в х╕ба згадки на пожовклих сто- р╕нках давн╕х книг лишилися... Пров╕нц╕йн╕сть, немов оця червнева пилюга, пов╕льно спадала на давн╕ буд╕вл╕, яким у розкош╕ н╕ з ким тепер позма- гатися, ос╕дав той пил пров╕нц╕йност╕ на тротуари ╕ скверики, видавалося, нав╕ть на обличчя перехо- жих несп╕шних - колон╕альна пилюга довол╕ схожа


у р╕зних займанщинах р╕зних кра╖н.


Степан Прокопович одержав листа в╕д ректора тутешнього ун╕верситету, просив ректор прибути на святкування п╕втисячол╕ття закладу, знаного на ╓вропейських обширах, хоч ╕ не в столиц╕ метро- пол╕╖ сущого. А з поб╕чних джерел стало в╕домо, що Степана Прокоповича визнано почесним док- тором ун╕верситету ╕ хочуть вручити йому диплом. Тож тепер у Тимошенка найголовн╕шою морокою стало купити та пов"язати б╕лого галстука, який не вельми-то пасував до звичного й зручного йому, але добряче поношеного п╕джака, що нав╕ть витертими л╕ктями вже виблискував.


То була далеко не перша наукова в╕дзнака Степана Прокоповича: якраз р╕вно сорок л╕т тому, в 1911 роц╕, вручали Тимошенков╕ прем╕ю ╕мен╕ Д. Журавського


в Петербурз╕. А ще була прем╕я ╕мен╕ Салова, медаль ╕мен╕ Ворчестера Р╕да Вагнера, ╕мен╕ Ламма в╕д Аме- риканського товариства ╕нженерно╖ осв╕ти, ╕мен╕ Лев╕ в╕д ╕нституту ╕мен╕ Франкл╕на, М╕жнародна ме- даль ╕мен╕ Дж. Ватта Британського ╕нституту ╕нже- нер╕в-механ╕к╕в, Велика медаль в╕д ╕нженер╕в-докто- р╕в Франц╕╖... Звання доктора honoris causa присво╖в йому Лехайський ун╕верситет з╕ Сполучених Штат╕в, М╕чиганський ун╕верситет, Цюрихський вищий тех- н╕чний ун╕верситет, згодом долучаться до цього ряду Загребська ╕ Туринська пол╕техн╕ка, Болонський ун╕верситет... Тимошенко якось кепкував сам ╕з себе, що на одному подиху назви вс╕х нагород сво╖х в╕н не годен вимовити, бо ще, окр╕м згаданих, обраний до академ╕й Американсько╖, Польсько╖, Французько╖, ╤тал╕йсько╖, Лондонського корол╕вського товари- ства, ╓ членом Наукового товариства ╕мен╕ Шевчен- ка, Укра╖нсько╖ в╕льно╖ академ╕╖ наук, Академ╕╖ наук УРСР, Сп╕лки швейцарських ╕нженер╕в...


У Стенфордському ун╕верситет╕, майже синхронно з шотландцями, його ╕менем назовуть Лаборатор╕ю ╕нженерно╖ механ╕ки. А через ш╕сть рок╕в В╕дд╕лом прикладно╖ механ╕ки Американського товариства ╕нженер╕в "на честь Степана П. Тимошенка, всес- в╕тньов╕домого авторитета в галуз╕ прикладно╖ ме- хан╕ки, ╕ пошанування його внеску як автора ╕ вчи- теля" вир╕шать заснувати медаль його ╕мен╕. То╖ медал╕ удостоюватимуться щороку найвизначн╕ш╕ вчен╕ у галуз╕, але першим одержить ╖╖, за одного- лосною ухвалою громади вчено╖... Степан Проко- пович. ╤ запишуть у нагородному документ╕: "За безц╕нний внесок ╕ особистий приклад як л╕дера ново╖ ери у прикладн╕й механ╕ц╕". Так повелося, що на поважних наукових з╕браннях Тимошенка стали


звати фундатором галуз╕, батьком американсько╖ прикладно╖ механ╕ки, - забулося вже, хто першим вимовив це, але ймення пристало ╕ узвича╖лося.


А в Глазго тим часом нагородження тривало:


- Диплом почесного доктора вруча╓ться... - зву- чало в ун╕верситет╕ з╕ сцени ╕м"я Степана Прокопо- вича, звучало вже звично.


Незвичне почалося по оф╕ц╕оз╕, на заключному банкет╕ з"╖зду.


"Шотландська незалежн╕сть давно забута, тутеш- н╕й люд англ╕йцями став", - думалося Тимошенков╕, коли бродив вулицями Глазго ╕ чув лиш одну англ╕й- ську мову.


Зараз же, заледве в╕ддзвен╕ли бокали, в╕дразу по вечер╕ полинула така сво╓р╕дна шотландська народна п╕сня, а пот╕м ╕ в танок п╕шли поважн╕ вчен╕ - серед них вельми кумедно витанцьовував старовинний на- ц╕ональний танець прем"╓р-м╕н╕стр Атлл╕, який теж удосто╖вся почесного докторського ступеня; при- слуга нав╕ть посуд перестала приймати, задивив- шись на недавно ще таких поважних гостей.


Ця волинкова музика, думалося Степану Проко- повичу, здавен тутешн╕й люд супроводжувала, вона з ним була, коли йшли збирати врожай чи на рибал- ку гуртом вирушали, як с╕дали за ткацький верстат чи гостям в╕дчиняли широко двер╕: музику складали стол╕ттями нев╕дом╕ музики, в спадок внучкам в╕д мудрих бабусь п╕сня ця переходила...


"Стривай, - сам соб╕ дор╕кнув Степан Прокопо- вич, - а може, брати тво╖ справд╕ рац╕ю мають: як би не п╕нився той техн╕чний прогрес, як би не при- тлумлювала якась митропол╕я чужу п╕сню ╕ слово, а вони однаково дивом життя збережуть ╕ з╕йдуть колись, як оте зерня з прадавнього глечика, що нев╕дь


ск╕льки спало в земл╕, а як настав його час, то пус- тило негадано врешт╕ зелений паросток?


Св╕т створений - такий розма╖тий, такий барвис- тий, - ╕ не ╕сну╓ ген╕альн╕шого художника, ан╕ж Все- вишн╕й. У гордин╕ сво╖й безконечн╕й ще пробували нац╕ той св╕т п╕дстригти п╕д одну н╕мецьку греб╕нку, як розказував брат Серг╕й, юберменш╕в нав╕ть тужи- лися було клонувати, що з конве╓ра мали сходити, мов болти чи гайки; з ╕ншого боку, в не менш╕й гор- дин╕ нам╕рилися мавпу з людиною було схрестити... Зараз ще одн╕, клянучись прогресом, знову вс╕х тою старою греб╕нкою п╕д один ман╕р зачесати думають, нав╕ть вигадавши сл╕вце довол╕ прехитре "глоба- л╕зм"...


Чи ж не посм╕╓ться Всевишн╕й ╕ з цих, як з ус╕х по- передн╕х, з Вавилонсько╖ веж╕ ще починаючи?"


А забава муж╕в поважних, м╕ж тим, ставала ще шпарк╕шою, до танц╕в "кейл╕", що звично вико- нувалися на народних веч╕рках, додавались куди складн╕ш╕ - "хайланд", що неабияко╖ вправност╕ потребували...


Cтепан Прокопович дивувався разюч╕й несхо- жост╕ м╕ж вулицями та буд╕влями Глазго, присипа- ними пилюгою пров╕нц╕йност╕, ╕ вдачею люду на сьогодн╕шн╕й забав╕. Душа цього люду противилася ╕ боронилася пров╕нц╕йн╕й занехаяност╕, - невипад- ково ╕ тебе, Тимошенка, як вченого в╕дшукали ген- ген за океаном. Не може бути занехаяною земля, що дарувала св╕тов╕ Вальтера Скотта ╕ В╕льяма Воллеса, Роберта Бернса ╕ Роберта Ст╕венсона, Адама См╕та ╕ Артура Конан Дойля. Стривай, це ж бо про ще од- ного славетного шотландця, короля Роберта Брюса, читав тоб╕ колись брат Володимир з Лес╕ Укра╖нки, про короля, якого так суворо застер╕гали п╕ддан╕:


Коли ти серед панських розкош╕в Продаватимеш люд св╕й панам, Ми сам╕ боронити потрапим


Т╕ права, що належаться нам.


А коли ти англ╕йськ╕й корон╕ В╕ддаси корол╕вство сво╓, - Знай, що в тую ганебну годину Пропаде й панування тво╓.


Ми тебе королем ув╕нчали, Ми тебе й розв╕нча╓м сами,


╤ коли проти нас ти повстанеш, Проти тебе повстанемо ми.


Н╕, король Роберт Брюс не в╕дступився в╕д люду свого, марними були застереження - та й не зм╕г би в╕н в╕дступитися саме в╕д люду, що г╕дн╕сть свою бо- ронити ум╕╓...


Раптом Степан Прокопович аж здригнувся: за- звучала до бол╕ знайома п╕сня, мало не з дитинства знана; сл╕в шотландських в╕н, зв╕сно, не м╕г роз╕- брати, але в мелод╕╖, безперечно, не помилявся. Так, то вона, - "╥хав козак за Дунай..." Так, то про того славного в╕дчайдуха, що


Свиснув козак на коня, - Зоставайся, молода.


Я при╖ду, як не згину, Через три года...


Як╕ в╕три цю п╕сню занесли аж сюди, в неблизь- к╕ шотландськ╕ кра╖, чи якими р╕ками та морями до-


пливти могла? ╤ тут спала на пам"ять опов╕дь брата Серг╕я, що один час був ком╕саром УНР на Слобо- жанщин╕, про чудернацького слобожанського коза- ка Семена Климовського. То в╕н, ф╕лософ, поет, му- зика, автор поважних трактат╕в, став ╕ автором п╕сн╕ ц╕╓╖. Вона переходила з покол╕ння в покол╕ння, дола- ла кордони держав, видозм╕нювалася стосовно душ╕ та характеру народу ╕ншого, звучала мовою чеською ╕ болгарською, н╕мецькою ╕ французькою, долет╕ла ╕ до Шотланд╕╖. Н╕мецький письменник Георг Коль ще в перш╕й половин╕ стол╕ття дев"ятнадцятого взявся сл╕дами про╖хати славетно╖ п╕сн╕, а коли при- був в Укра╖ну, то дивувався вельми, як мало тут зна- ють про легендарного свого земляка...


Ти, Степане, якось в╕дбився було в╕д свого краю, хай ╕ не з вини власно╖, але душа його, п╕сня давня, здолавши луки й поля, р╕внини ╕ гори, л╕си й перел╕с- ки, неймов╕рним, немислимим чином знайшла тебе нав╕ть тут, у так╕й неблизьк╕й Шотланд╕╖, наздогнала ╕ нагадала ненав"язливо про себе: чи в╕дцурався зем- л╕ сво╓╖, чи ще пам"ята╓ш?


----- 33


они зустр╕лися в мальовничому м╕стечку Стреза, що в п╕вн╕чн╕й ╤тал╕╖, рег╕он╕ П"╓монт,


де писав св╕й роман "Прощавай, збро╓!" Ернест Ге- м╕нгвей, - у московського професора Едуарда ╤ва- новича Григолюка була розк╕шна б╕бл╕отека вдома, ╕ роман цей стояв на поличц╕ к╕лькома мовами.


Вони виросли з одного укра╖нського кореня, вони йшли вельми близькими шляхами науки, от т╕льки доля розкинула ╖х в так╕ р╕зн╕ географ╕чн╕ ши- роти. Степана Тимошенка св╕т визнав уже на той час батьком американсько╖ прикладно╖ механ╕ки, а на висл╕дах розрахунк╕в Едуарда Григолюка будува- лися ракетн╕ двигуни В. Глушка, зл╕тали в косм╕чн╕ безкра╖ корабл╕ житомирянина С. Корольова.


Мова зайшла при зустр╕ч╕ двох земляк╕в про ви- дання праць Степана Прокоповича на батьк╕вщи- н╕ - в домашн╕й б╕бл╕отец╕ Григолюка, з╕браною ним та мамою, викладачкою ╕ноземних мов Мар╕╓ю Тимоф╕╖вною Шпак, стояли англ╕йськ╕, н╕мецьк╕ та ╕нш╕ видання праць Тимошенка, кр╕м, зв╕сно, рос╕й- ською, а тим паче укра╖нською мовами.


- Якщо вже така проблема видання останн╕х ро- б╕т, то принаймн╕ хоча б вартувало опубл╕кувати статт╕, що колись, ще до ем╕грац╕╖, друкувались у Ро- с╕╖, - дракон╕вськ╕ цензурн╕ рогатки не були нови- ною для Степана Прокоповича.


Коли повернувся в Москву Едуард ╤ванович, то звернувся з пропозиц╕╓ю до головного редактора Ф╕зматдержвидаву Г. Рибк╕на видати прац╕ члена-


кореспондента Академ╕╖ наук СРСР з 1928 року Сте- пана Тимошенка.


Редактор об╕цяв подумати, в╕н думав тяжко, ╕ ду- мало разом з ним видавництво рок╕в зо два. Тод╕ за- пропонували представити проспект видання, все тягнули та звол╕кали, а врешт╕ в╕дмовили. Через чо- тири роки в╕д часу першого звернення над╕йшла по- вторна в╕дмова.


Як т╕льки не викручувався Едуард ╤ванович, аби видати прац╕, ц╕лковито не пов"язан╕ з пол╕тикою, яко╖ так боялися перестрахан╕ чиновники в╕д науки.


- У видан╕й на Заход╕ книз╕ спомин╕в Тимошенка, - переконував чиновник╕в Григолюк, - окрем╕ м╕сця, зв╕сно, можуть викликати роздратування. Але спри- чинен╕ вони не антипат╕╓ю до кра╖ни, а нерозум╕нням життя в СРСР п╕сля сорока п"яти рок╕в ем╕грац╕╖.


Врешт╕ через с╕м рок╕в таки вдалося домовитися про видання зб╕рника, але побачив в╕н св╕т лиш че- рез одинадцять л╕т, в╕дколи Григолюк почав кло- потати. В Укра╖н╕ у видавництв╕ "Наукова думка" двотомник праць з теор╕╖ пружност╕ з друкарських машин з╕йшов через дванадцять рок╕в.


Здаватися вже почало, що отой л╕д цензурно- го переляку таки зрушено: взявся Едуард ╤ванович клопотатися про видання "Роботи з питань вищо╖ осв╕ти" - величезний досв╕д Степана Прокоповича викладання в ╓вропейських та американських ун╕- верситетах м╕г би вельми знадобитися... Тим паче ╕дею п╕дтримали найкращ╕ фах╕вц╕.


Але тут почалися пригоди, як╕ важко якоюсь лог╕- кою пояснити. Зданий рукопис, що складався з мо- нограф╕╖ та шести статей, сперш добряче вилежався в московському видавництв╕ "Вища школа", тод╕ по- радили забрати рукопис, ╕ Едуард ╤ванович здав його


в "Вищу школу", у Ки╖в. Зв╕дти, зазнавши в╕дмови, перекочову╓ праця в "Наукову думку" ╕ нарешт╕ - у видавництво Московського ун╕верситету, де руко- пис за нез"ясованих причин... губиться. Неоф╕ц╕йно ж знайом╕ Григолюка казали, що перепоною стали окрем╕ фрази про "в╕льне життя" п╕д кремл╕вською з╕ркою - т╕ фрази хоч ╕ зняли при переклад╕, та все ж... Хоч ╕ з мукою, але перш╕ видан╕ книги Степана Прокоповича вселили над╕ю Григолюку, що вдасть- ся опубл╕кувати вибран╕ прац╕ в сер╕╖ "Класики нау- ки". ╤дею п╕дтримали академ╕ки П. Капиця, Л. С╓дов ╕ В. Новожилов. Вони направляють колективного листа в╕це-президенту Академ╕╖ наук СРСР О. Ви- ноградову, об╜рунтовуючи потребу видання юв╕ле- ╓м: "В цьому зв"язку вважа╓мо доц╕льним публ╕кац╕ю до юв╕лейно╖ дати вибраних праць С. П. Тимошен- ка в сер╕╖ "Класики науки", редакц╕йну колег╕ю яко╖ в даний час очолю╓те Ви. Вважа╓мо, як редактора праць С. П. Тимошенка належить запросити члена- кореспондента АН СРСР Е. ╤. Григолюка, якому ╕


доручити скласти проспект видання".


Тяжко знову думали в Академ╕╖ наук, аж доки че- рез два роки не помер ╖╖ в╕це-президент О. Вино- градов, до якого й зверталися. Змайнула було на- д╕я, коли головою редколег╕╖ ц╕╓╖ сер╕╖ став академ╕к Петро Капиця. На розгляд редколег╕╖ йде чергове прохання: "Необх╕дн╕сть цього видання не викли- ка╓ сумн╕в╕в. ╤н╕ц╕атива надходила в╕д члена-корес- пондента АН СРСР Е. ╤. Григолюка, який, як це за- значалося в попередньому лист╕, рекоменду╓ться редактором видання, оск╕льки то в╕н видав до цього чотири томи ориг╕нальних роб╕т С. П. Тимошенка ╕ ма╓ особист╕ контакти з С. П. Тимошенком впро- довж майже п"ятнадцяти рок╕в, ╕ саме в╕н повн╕стю


п╕дготував рукопис вибраних праць С.П . Тимошен- ка до друку".


Дивовижним чином клопотання розглядають чомусь за в╕дсутност╕ голови редколег╕╖ П. Капиц╕ ╕ ухвалюють р╕шення: "Видати книгу в обсяз╕ 15 д. а. в мал╕й сер╕╖. Просити академ╕ка Работнова очолити п╕дготовку видання".


Це була в╕дмова, до того ж нав╕ть не вельми де- л╕катна. Работнов згодом з╕зна╓ться Григолюку, що н╕яких пропозиц╕й в╕н редколег╕╖ не робив, н╕хто з ним не розмовляв ╕ взагал╕ ц╕╓ю справою займатися в╕н н╕якого нам╕ру та бажання не ма╓.


Едуард ╤ванович Григолюк чимало часу свого присвятив ╕стор╕╖ механ╕ки. Врешт╕ в нього з╕брало- ся близько п╕втори тисяч╕ запитань, як╕ в╕н вир╕шив обговорити з людиною, що, як жодна ╕нша, знала проблематику, - з╕ Степаном Прокоповичем. Об- м╕нялися листовно думками, ╕ Тимошенко запросив при╖хати до нього в ФРН, у м╕сто Вупперталь, де в╕н мешкав на той час у доньки. Академ╕я наук СРСР п╕дтримала ╕дею ╕ зг╕дна була в╕дрядити Григолюка десь тижн╕в на три в наукове в╕дрядження.


На б╕ду, це в╕дрядження зб╕глося з потребою в╕д- рядити ще трьох вчених у "кап╕тал╕стичн╕" кра╖ни. Отож питання потрапило аж у найвищ╕ ╕нстанц╕╖ ╕ розглядалося п╕д головуванням Михайла Суслова, того самого секретаря ЦК КПРС, який дубовим мисленням сво╖м заслужив довге й сумне в╕длуння.


- Як це так? - обурювався Суслов. - Вс╕ пачкою ╖дуть на зустр╕ч з ем╕грантами, як╕ покинули нашу соц╕ал╕стичну В╕тчизну?


╤ на в╕дрядженн╕ Едуарда ╤вановича було постав- лено хрест. З серця Григолюк порвав св╕й зошит з п╕втора тисячами запитань до одного з найквал╕ф╕-


кован╕ших фах╕вц╕в св╕ту ╕ т╕ жмути паперу викинув у см╕тт╓пров╕д.


Зб╕жать роки, у сотнях рос╕йських видань вже пи- сатимуть про Степана Прокоповича Тимошенка, як про "выдающегося ученого-механика". ╤ не забува- тимуть при цьому додати: "российский ученый"...


----- 34


душ╕ Олександра Серг╕йовича, наче на гой- далц╕, вже не перший м╕сяць сумн╕ви хилита-


лися: братися йому за цю роботу чи н╕? Гойдалка, як не п╕дштовхувати, небавом сама приспиниться, а от сумн╕ви спинятися не хот╕ли н╕як. На ц╕м пол╕, не скр╕зь ораному, що зветься ╕стор╕╓ю арх╕тектури сх╕дно╓вропейських земель, зроста╓ пос╕яне з руки поляка ╕ н╕мця, француза ╕ рос╕янина, британця та ╕тал╕йця, лише з руки укра╖нсько╖ так р╕десенько проросло...


Олександр Серг╕йович давно б за цю публ╕кац╕ю взявся, якби не муляв десь у середку острах, д╕йсний чи мнимий, що звинуватять його принаймн╕ у не- скромност╕: бач, як виставля╓ мало не на найперш╕ рол╕ р╕дного батька, Серг╕я Прокоповича Тимошен- ка, та ╕ себе, сердешного, не забув по дороз╕...


Врешт╕ в якийсь момент в╕н подужав себе та пересилив. ╤ нехай, нехай хтось дор╕кне нескром- н╕стю, хтось поспереча╓ться про детал╕, поскубе за неточност╕, бо де ж тут, на ╕ншому континент╕, першоджерела над╕йн╕ знайти? Але в╕н таки покла- де на пап╕р йому в╕доме, бо ж не може лишитися батько т╕льки автором надгробно╖ плити на могил╕ Симона Петлюри в Париж╕ чи надгробка на могил╕ Миколи Лисенка... ╤накше попливе все за плином р╕ки часу, ╕ не знайдеться верш╕, якою б прожите виловити можна було.


В╕н розм╕стить свою публ╕кац╕ю у квартальнику


"В╕ст╕ Товариства ╕нженер╕в в Америц╕". Олександр писав швидко, пот╕м поправить, х╕ба полишав перо,


як руку в╕д втоми судома хапала: "Укра╖нська арх╕- тектура в ХХ стол╕тт╕. Олександер Тимошенко".


"На тему укра╖нсько╖ арх╕тектури в ХХ стол╕тт╕ майже н╕чого нема в друкован╕й л╕тератур╕, тим-то дуже важко з╕брати належн╕ дан╕ чи згадати про вс╕ видатн╕ш╕ будови, що ╖х створили укра╖нськ╕ арх╕тек- тори за останн╕х 50 рок╕в на вс╕х укра╖нських землях.


Довгий час бездержавного ╕снування укра╖нського народу спричинився до занепаду не т╕льки пол╕тич- ного, а в чимал╕й м╕р╕ й культурного життя. На по- чатку 19-го стол╕ття рос╕йський уряд заборонив був будувати будинки в укра╖нському стил╕ та почав на- саджувати в урядовому тод╕ рос╕йському стил╕. "Пр╕- сутственни╓ м╓ста", п╕зн╕ше Покровський монастир


- церква на Льв╕вськ╕й вулиц╕ та ╕нш╕ будови замаяч╕ли в м. Ки╓в╕. Проте, незважаючи на заборони й утиски на╖зник╕в, нац╕ональне ╕ культурне в╕дродження укра- ╖нського народу в минулому стол╕тт╕ неминучо спри- чинилося й до в╕дродження укра╖нсько╖ арх╕тектури з початком нашого стол╕ття. Це в╕дродження в╕дбува- лося приблизно одночасно з р╕зким зворотом у св╕- тов╕й арх╕тектур╕. П╕сля безпроглядно╖ без╕дейности, коп╕ювання р╕зних стил╕в ╕ декорування ╖хн╕ми еле- ментами тогочасних буд╕вель, що вже прогресували щодо конструкц╕╖, почина╓ться доба шукання нових форм, зг╕дних з новими конструкц╕ями та новими призначеннями будинк╕в.


Укра╖на, хоч ╕ п╕д чужою владою, все ж таки не гу- бить духовних зв"язк╕в з ╢вропою. ╤ще в минулому стол╕тт╕ чимало наших людей ви╖здило до Зах╕дньо╖ ╢вропи. Згадаймо хоч би математика Остроград- ського, що мав перше признання в╕д паризько╖ Ака- дем╕╖ наук, визначних мистц╕в к╕нця минулого або


початку нашого стол╕ття, що студ╕ювали або працю- вали в Париж╕, - Серг╕я Васильк╕вського, Михайла Ткаченка й ╕нших. Так само ╓вропейська арх╕текту- ра тих час╕в мала великий вплив на дальше покол╕н- ня укра╖нських арх╕тектор╕в, що студ╕ювали тод╕ в Петербурз╕ (Микола Дамиловський, Л╕нник, Серг╕й Тимошенко та п╕зн╕ше Д. Дяченко). У Петербурз╕ тод╕ нав╕ть заклався був у 1902 роц╕ окремий гурток укра╖нц╕в - студент╕в арх╕тектури; за першого голову того гуртка був Серг╕й Тимошенко".


Дякувати Богу, хтось ╕з них ще топче ряст, та ба- гацько уже в засв╕тах... ╤ створене, викреслене ╕ ви- будоване далеко не все збереглося: надто в╕холи, вогненн╕ й кривав╕, витанцьовували над ц╕╓ю зем- лею... Чхати було н╕мчур╕, що будинок вона руйну- вала в Полтав╕, д╕м, який друг╕ народини нац╕ональ- но╖ арх╕тектури засв╕дчував.


"Економ╕чний розвиток Укра╖ни в тих часах вису- вав нов╕ арх╕тектурн╕ завдання (електриф╕кац╕я, нов╕ зал╕зниц╕, житлове буд╕вництво). Тод╕ запроваджува- но самоврядування, з"явилися земства, як╕ часто-густо п╕дпадали п╕д вплив укра╖нц╕в; а що ц╕ земства мали в плян╕ сво╓╖ д╕яльности й буд╕вництво шк╕л, музе╖в та сво╖х будинк╕в, то ц╕ буд╕вл╕ ╕нод╕ проектувалося в то- гочасному укра╖нському стил╕.


Приблизно тод╕ саме почало з"являтися б╕льше роз- в╕док з ╕стор╕╖ укра╖нського мистецтва ╕, зокрема, арх╕- тектури. Треба згадати головн╕ш╕ з них:Данила Щер- бак╕вського "Укра╖нське мистецтво" та Павлуцького


- "З ╕стор╕╖ церковного буд╕вництва". Священик Ю. С╕ц╕нський (батько В. С╕чинського) видав к╕лька роз- в╕док про старовинн╕ церкви, головно з Под╕лля, ╕ м╕ж


╕ншим про Сутковецьку твердиню - церкву.


В "╤стор╕╖ рос╕йського мистецтва" ╤гор Грабар при- д╕лив чимало м╕сця укра╖нському бароко.


За першу спробу будови в укра╖нському новому стил╕ треба вважати будинок Полтавського земства. ╤стор╕я проекту цього будинку така. Полтавське зем- ство замовило було проект у арх╕тектора Ширшова, який ╕ виконав його в сучасному тод╕ модерному сти- л╕ з в╕денським впливом. Але в╕домий укра╖нський ма- ляр Серг╕й Васильк╕вський переконав член╕в земства, що, мовляв, "своя хата повинна бути в сво╓му стил╕". П╕сля довгих суперечок було доручено Васильк╕всько- му (у Харков╕) зробити три р╕зн╕ шк╕ци фасаду (чола) будинку. С. Васильк╕вський замовив ще один шк╕ц у арх╕тектора П╕скунова, другого пр╕звища, на жаль, не пригадую, а трет╕й шк╕ц виконав в╕н сам з допомогою молодого арх╕тектурного кресляра Василя Кричев- ського. Це було 1907 року.


Управа земства прийняла шк╕ц оформлення фаса- ду й внутр╕шньо╖ арх╕тектури Васильк╕вського - Кри- чевського. Васильк╕вському було доручено внутр╕шню декорац╕ю, яку в╕н, з допомогою таких видатних укра- ╖нських маляр╕в, як Самокиш, Беркас, Ткаченко, ╕ вико- нав. Кричевському було дано стипенд╕ю на вивчення пам"яток старих укра╖нських буд╕вель.


Будування будинку Полтавського земства тривало 5 рок╕в. Цей будинок за нормальних обставин не яв- ляв би собою щось надзвичайне, тим б╕льше, що тод╕ на Укра╖н╕ повстали ╕мпозантн╕ш╕ буд╕вл╕. Але ╕нш╕ бу- динки не в╕дбивали й не мали на соб╕ р╕дних мотив╕в ╕ традиц╕й, тим-то цей будинок Полтавського земства й ма╓ значення, як зразок в╕дродження укра╖нсько╖ ар- х╕тектури. П╕сля цього б╕льше арх╕тектор╕в взялося до прац╕ над створенням свойого р╕дного буд╕вництва,


╤ нехай дор╕кають синов╕, що знову згада╓ бать- ка. Але ж до виходу книги Данила Щербак╕вського


"Укра╖нське мистецтво", що в Праз╕ побачила св╕т у двадцять шостому роц╕, в╕н теж рук докладав. Того самого Данила Михайловича Щербак╕вського, що в Першу св╕тову як командир гарматно╖ батаре╖ стр╕- ляти забороняв нав╕ть у той б╕к, де церкви ╕ дзв╕ниц╕, того самого, що УНР разом розбудовував, сп╕втвор- ця Укра╖нсько╖ академ╕╖ мистецтв, професора то╖ ж Академ╕╖, а ще Археолог╕чного та Арх╕тектурного ╕нститут╕в. Того самого професора, що в час при- ходу рос╕йського б╕льшовика дрова на пристан╕ роз- вантажував та пиляв, аби вижити, харчувавсь лобо- дою, професора, автора понад сорока друкованих праць та десятк╕в ще не досл╕джених рукопис╕в, що, зацькований, кинувся з мосту п╕д Ки╓вом у Дн╕про...


Костянтиноградське земство оголосило було кон- курс на будинок в укра╖нському стил╕. Першу пре- м╕ю д╕став арх╕тект Серб╕нов (проект п╕д впливом укра╖нського бароко). У Ки╓в╕ Кричевський деко- ру╓ укра╖нськими орнаментами чиншовий буди- нок проф. Михайла Грушевського (знищений 1918 року внасл╕док гарматного обстр╕лу Ки╓ва в╕йськом полковника Муравйова). Серг╕й Тимошенко того самого часу проекту╓ й буду╓ чиншов╕ будинки в Ки╓в╕ для Лавренть╓ва (Мар╕╖но-Благов╕щенська), а п╕зн╕ше Саксаганського вулиця) та для Юрченка (Конт╕вська вул.). В╕н же, бувши головним арх╕тек- тором будування П╕вн╕чно-Донецько╖ зал╕зниц╕, проекту╓ будинок дирекц╕╖ та вс╕ будинки ц╕╓╖ за- л╕зниц╕, причому, за згодою ╖╖ власник╕в у п╕зн╕ших буд╕влях йому щастить застосувати укра╖нськ╕ еле- менти. Незабаром запросили його спроектувати вс╕ будинки для Чорноморсько-Кубансько╖ зал╕зниц╕, в управл╕нн╕ яко╖ були переважно укра╖нц╕ (Безкров- ний, Живило, Рабовол). Але через переобтяження працею в Харков╕ С. Тимошенко порадив ╖м арх╕- тектора Кузьмина з техн╕ками Александровичем та Троценком (п╕зн╕ше проф. арх╕тектури в Харков╕ за большевик╕в). У Катеринослав╕ (С╕чеслав╕) арх╕тект Фет╕сов (рос╕янин з походження), великий знавець укра╖нсько╖ арх╕тектури, спроектував будинок п╕д к╕но в укра╖нському стил╕ для Хренн╕кова. У Харков╕ С. Тимошенко проекту╓ чиншов╕ будинки в укра- ╖нському стил╕ для Бойка (в╕траж╕ та декоративн╕ панно Васильк╕вського), для Попова на Катеринос- лавськ╕й вул., для Том╕цького та ╕нших. Харк╕вський ╓пископ оголошу╓ конкурс на церкву в укра╖нсько- му стил╕ на передм╕стю Харкова - Москал╕вц╕. За цей проект першу прем╕ю одержав С. Тимошенко.


То був дивовижний спалах, бо тих "укра╖нських" рок╕в ╕ жменьки не набереться, думалося Олексан- дров╕ Тимошенку, що зв╕рявся з батьковими записа- ми, нечисленною л╕тературою, яку вивезти вдалося за океан...


"У Галичин╕ перед 1-ю св╕товою в╕йною укра╖н- ських арх╕тект╕в було небагато. Обсяг ╖хньо╖ прац╕ також був обмежений ╕ сходив до внутр╕шньоукра╖н- ських завдань, а саме - церкви, народн╕ доми та при- ватн╕ школи. У Львов╕ з таких будинк╕в можна назвати Бурсу Васил╕янок (арх╕тект Левинський) на вул. По- тоцького, будинок "Дн╕стра" на Руськ╕й вул., Музич- ний ╕нститут ╕м. Лисенка за проектом Левинського, проект укра╖нського театру Гр. Пежанського та ба- гато церков у псевдов╕зант╕йському стил╕ (арх╕тект Т. Наг╕рний).


Ц╕каво, що укра╖нське бароко, з якого так багато ма╓мо пам"яток у Львов╕, не мало великого впливу на в╕дродження укра╖нсько╖ церковно╖ арх╕тектури в Га- личин╕.


Арх╕тект Александр Лушпинський вида╓ альбом власних рисунк╕в с╕льських церков у Галичин╕ та сам проекту╓ к╕лька церков. П╕д час 1-╖ св╕тово╖ в╕- йни група галицьких арх╕тект╕в-укра╖нц╕в (м╕ж ними Лушпинський ╕ Наг╕рний) опрацьовують шк╕ци май-


бутньо╖ в╕дбудови укра╖нського села п╕сля в╕дступу рос╕йського в╕йськового на╖зника. На жаль, ╕з цих план╕в н╕чого не було переведено в життя, бо неза- баром почалася в╕йна з Польщею, яка, унасл╕док ц╕╓╖ в╕йни, окупувала Галичину.


Наприк╕нц╕ 1-╖ св╕тово╖ в╕йни, коли в Рос╕йськ╕й ╕мпер╕╖ сталася революц╕я й в╕дновилася Укра╖нська Держава, укра╖нськ╕ арх╕текти на Наддн╕прянськ╕й Укра╖н╕ здобули широке поле для сво╓╖ д╕яльности. Арх╕тект С. Тимошенко проекту╓ вс╕ будинки на за- л╕зниц╕ Федор╕вка - Скадовське, М. Дамиловський, перебуваючи в Харков╕, працю╓ над проектами бу- динк╕в для зал╕зниц╕ Гришино - Р╕вне, що тод╕ ╖╖ по- чали будувати. У Харк╕вський м╕ськ╕й управ╕ працю╓ арх╕тект Л╕нник ╕ допомага╓ затвердженню проект╕в будинк╕в в укра╖нському стил╕, незважаючи на про- тести тамтешн╕х рос╕ян. У Харк╕вському земств╕ пра- цю╓ арх╕тект Сердюк. Приватне бюро С. Тимошенка в Харков╕ опрацювало тод╕ плани забудови трьох м╕ст у Донецькому промисловому район╕ з ус╕ма церква- ми, школами й м╕ськими будинками в укра╖нському стил╕. Проекти були зак╕нчен╕, але пот╕м ус╕ пропа- ли у Харк╕вськ╕й Чека 1920 року. 1918 року укра╖нська влада доруча╓ С. Тимошенков╕ переробити проект Ки╖вського дв╕рця, але внасл╕док пол╕тичних под╕й ця праця дал╕ прел╕м╕нарних шк╕ц╕в не п╕шла, ╕ вже п╕д час московсько-большевицько╖ окупац╕╖ дворець у Ки╓в╕ збудовано за проектом арх╕текта Вербицького (автора ковельського дв╕рця 1907 року).


Кр╕м чисто арх╕тектурно╖ прац╕, укра╖нськ╕ арх╕- текти з допомогою мистецьких виставок намагають- ся збудити в укра╖нському сусп╕льств╕ зац╕кавлення сво╖м старовинним та новим буд╕вництвом. Одна з найактивн╕ших мистецьких орган╕зац╕й, а може, ╕


╓дина того часу, була в Харков╕, де гуртувалося тод╕ багато укра╖нських мистц╕в, в╕домих ╕ поза Укра╖ною, як ось: С. Васильк╕вський, Самокиш, Ткаченко (пе- реважно перебував у Париж╕, в╕домий марин╕ст), а з арх╕тект╕в - С. Тимошенко, Фетисов, Л╕нник, Сер- дюк та в Ки╓в╕ Дамиловський ╕ Дяченко. Художньо- арх╕тектурне товариство улаштувало к╕лька р╕чних виставок, де, кр╕м малярства та скульптури, були нов╕ арх╕тектурн╕ прац╕ та багато матер╕ял╕в з народнього буд╕вництва. П╕д редакц╕╓ю С. Васильк╕вського ви- дано альбоми укра╖нських орнамент╕в. Серг╕й Тим- ошенко п╕дготував зб╕рку з╕ старовинного буд╕вни- цтва на Харк╕вщин╕; - ц╕ матер╕али загинули в Чека разом ╕з ц╕лим арх╕тектурним арх╕вом С. Тимошенка та деякими зб╕рками Фетисова".


Опов╕дав через роки ╤ван Шовген╕в, що п╕сля обшуку помешкання Тимошенк╕в у Харков╕ чек╕с- ти вивезли з нього дв╕ вантажних машини разом з книгами, кресленнями ╕ документами батькового конструкторського бюро. Чимало було серед того добра матер╕ал╕в та досл╕джень з ╕стор╕╖ укра╖нсько- го арх╕тектурного стилю, проект╕в ще не зведених буд╕вель та ╕ншо╖ документац╕╖. Як опов╕дав Шовге- н╕в, професор Микола Сумцов, попри сво╓ таке бла- геньке здоров"я, ще довго оббивав пороги тод╕шн╕х совдеп╕вських канцеляр╕й, марно силячись виряту- вати бодай щось в╕д рос╕йських граб╕жник╕в.


арх╕тектури. На жаль, з приходом большевицько╖ влади, професор╕в - св╕домих укра╖нц╕в - усунено, з тод╕шн╕х укра╖нських большевик╕в. Яких сво╓ю чер- гою п╕зн╕ше так чи ╕накше заступили "певн╕ш╕" ро- с╕йськ╕ або жид╕вськ╕ професорськ╕ сили.


З побуту галицьких укра╖нц╕в у Ки╓в╕ залишилася дуже гарна пам"ятка церковного буд╕вництва - не- велика дерев"яна греко-католицька церковця, що ╖╖ збудував, зда╓ться, ╤ван Левинський (а може, На- г╕рний), на Павл╕вськ╕й вул. та, на жаль, большевики знищили ╖╖ на самому початку свойого панування на Укра╖н╕. Ця церковця, хоч ╕ стояла на пустирях, якось б╕льше виглядала природно в Ки╓в╕, ан╕ж цибуляст╕ з балясниками церкви сус╕днього, на Льв╕вськ╕й вул., Покровського монастиря, що ╖х будували рос╕яни.


╤ще перед Першою св╕товою в╕йною для ╤ва- на Бойка, заможного укра╖нця з Харкова, арх╕тект Серг╕й Тимошенко спроектував в укра╖нському сти- л╕ дачну (в╕дпочинкову) оселю б╕ля Геленджика, над Чорним морем, але, зда╓ться, т╕льки курортний пав╕льйон та ще один будинок встигли збудувати за цим проектом".


А ще Олександров╕ хоч штрихами, хоч пунктиром хот╕лося окреслити, де ж ти ╓, нац╕ональна арх╕тек- туро, як велося тоб╕, коли з моц╕ останньо╖ тужилась вижити, не датися розтоптати ╕ знищити?...


уряд╕, тому при зм╕нах влади доводилося консп╕рува- тися. С. Тимошенко, перебуваючи 1919 р. нелегально п╕д Ки╓вом, п╕дготовляв повстання та Зимовий пох╕д проти б╕льшовик╕в, але одночасно виконав близько 15 шк╕ц╕в р╕зних будинк╕в для майбутньо╖ в╕дбудови Укра╖ни. Два з них, - проект м╕сько╖ управи для пров╕н- ц╕йного укра╖нського м╕ста та проект 9-банно╖ церк- ви на 3500 чолов╕к, - опубл╕ковано у виданн╕ "Група Празько╖ Студ╕╖ - 1926 р.". Дмитро Антонович, даючи оц╕нку цих праць, вважа╓ проект ц╕╓╖ 9-банно╖ церк- ви за один з найц╕кав╕ших проект╕в у процес╕ розвитку укра╖нсько╖ церковно╖ арх╕тектури. Арх╕тект Дяченко працював тод╕ над проектами шк╕л та ╕нших буд╕вель.


В╕д 1921 року укра╖нську арх╕тектуру можна под╕- лити на дв╕ ц╕лком в╕дм╕нн╕ теч╕╖. Перша - незалежна в╕д пол╕тично╖ контрол╕ праця в Польщ╕ (Галичина, Волинь), на П╕дкарпаттю, у Чехословаччин╕ та за океаном - у Канад╕ й США. Друга - на б╕льш╕й части- н╕ укра╖нсько╖ територ╕╖, де арх╕тектура, як ╕ ц╕ле укра- ╖нське культурне життя, перебува╓ п╕д контролею московсько╖ окупац╕йно╖ влади. На Велик╕й Укра╖н╕, через залежн╕сть в╕д Москви, укра╖нська арх╕тектура п╕дупада╓, бо черпання мотив╕в з укра╖нського баро- ко вважа╓ться за великий злочин. Кр╕м дек╕лькох бу- динк╕в, як ось Л╕совий ╕нститут у Ки╓в╕ за проектом Д. Дяченка чи готель та музей на могил╕ Шевченка - арх╕текта Василя Кричевського, як╕ проскочили повз рос╕йську цензуру, решта буд╕вель, приблизно в╕д 1927 року аж до останнього часу, буду╓ться на загаль- но╕мперський кшталт, ╕ мають вони т╕ сам╕ напрям- ки й арх╕тектурн╕ ╕де╖, що й арх╕тектура рос╕йська. Треба визначити, що й б╕льш╕сть арх╕тект╕в тепер на Укра╖н╕ - рос╕яни. З цих час╕в для характеристики сл╕д подати так╕ визначн╕ будинки з 1925-1929 рок╕в,


як Харк╕вський поштамт (доба конструктив╕зму) та будинок Держпрому в Харков╕ - арх╕тект╕в Серафи- мова й Кравця. На них пом╕тний вплив рос╕йського куб╕зму. Багато л╕пший п╕зн╕ший комплекс арх╕тект╕в Серафимова й Зандберга з 1990 року, де дуже пом╕т- ний вплив конструктив╕зму Зах╕дно╖ ╢вропи (Корбу- зь╓, Гроп╕ус та Лукарти - брати). У такому або, може, й г╕ршому оформленн╕ збудовано к╕лька будинк╕в у Кривому Роз╕, Стал╕но (Юз╕вка) та в ╕нших м╕стах. Ц╕ будинки на 90% нав╕ть мало модерн╕, а так, якась м╕шанина запозичених мотив╕в з в╕денського модер- н╕зму 1910-х рок╕в, спрощених ╕ застосованих досить неохайно. Яскравим прикладом такого буд╕вництва м╕г би бути будинок Ун╕вермагу в Ки╓в╕, ц╕лком зруй- нований за Друго╖ св╕тово╖ в╕йни".


Про руйнування Хрещатика ╕ ун╕вермагу при т╕м числ╕ Олександров╕ Серг╕йовичу опов╕дав знайо- мий, в╕н бачив м╕сто лиш про╖здом, з в╕кна авто, ╕ не м╕г судити в деталях, що обвалилося, що вц╕л╕ло. А от руйнування таланту мистц╕в Олександров╕ довелося бачити, хоч ╕ не вживу, на фото, але вони були крас- номовн╕ вельми. П╕д "пролетарський" стиль сов╕т голив ╕ стриг ус╕х, нав╕ть найталановит╕ших не обми- нала ота державна греб╕нка. Тамбовськ╕ "п╓тушки" раптом силилися закукур╕кати на чужих дом╕вках...


╕ будинок Верховно╖ Ради в Ки╓в╕ (арх╕тект Заболот- ний). Найб╕льше шкода, що на будування цих будин- к╕в були знищен╕ так╕ блискуч╕ пам"ятки укра╖нсько╖ арх╕тектури, як Михайл╕вський монастир, в╕йськовий Мик╕льський собор та багато ╕нших. До ╕люстрац╕╖, як у Сов╓тах п╕дведено арх╕тектуру п╕д одну л╕н╕ю, не зайво буде згадати укра╖нський пав╕льйон на с╕ль- ськогосподарськ╕й виставц╕ в Москв╕ 1939-1940 рок╕в за проектом арх╕тект╕в А. Тодз╕я та Чванченка. Диву- ╓шся, чому цей пав╕льйон ма╓ назву укра╖нський, а не казахстанський чи яко╖сь ╕ншо╖ аз╕йсько╖ народности. На жаль, мен╕ не пощастило знайти н╕яких матер╕ял╕в з того, що будують тепер в Укра╖н╕. Проте виходячи ╕з загального сов╓тського напрямку, можна припус- тити, що там пану╓ н╕би "пролетарський", а в д╕й- сност╕ зближений до самодержавного микола╖всько- го, класицизм. На конкурс╕ колгоспних будиночк╕в я бачив для Укра╖ни хати, прикрашен╕ без жодного смаку й потреби укра╖нським орнаментом. Були так╕ сам╕ хати, прикрашен╕ також московськими "п╓туш- кам╕" (п╕вниками) для рос╕йських район╕в. Як бачи- мо, арх╕тектурна спадщина буде жахлива, ╕ свого часу потребуватиметься дуже багато прац╕, знання та ар- х╕тектурного смаку, щоб усунути ц╕ пам"ятки рос╕й- ського варварства. Колись укра╖нц╕ зрозум╕ють, чому треба було усунути рос╕йський Собор з ╕сторично╖ Сасько╖ площ╕ у Варшав╕. Буд╕вл╕, що нагадують по- л╕тичне поневолення, не становлять ╕ не можуть ста- новити арх╕тектурно╖ вартости".


╤нколи таке трапля╓ться у житт╕: яскрав╕ особис- тост╕ волею обставин збираються в одному м╕сц╕, утворюють суз╕р"я, яке св╕титиме довгий час, ╕ не т╕льки при житт╕ цих особистостей; обставини так з╕брали неперес╕чних митц╕в тод╕ у Львов╕...


"М╕ж Першою та Другою св╕товими в╕йнами по цей б╕к большевицького кордону, хоч в обставинах теж матер╕ально та пол╕тично мало сприятливих, але без подиктованого згори напрямку, укра╖нськ╕ арх╕текти дaл╕ працюють над розвитком в╕дроджен- ня укра╖нсько╖ арх╕тектури. На якийсь час Льв╕в ста╓ осередком ем╕грац╕╖ мистц╕в з Наддн╕прянсько╖ Укра╖ни, ╕ 1922 року заклався був тут гурток д╕яч╕в укра╖нського мистецтва п╕д проводом Петра ╤вано- вича Холодного.


До гурту св╕жих ем╕грант╕в ╕з Наддн╕прянщини пристають видатн╕ арх╕текти та мистц╕ з Зах╕дно╖ Укра╖ни. Олександер Лушпинський, Наг╕рний, Гри- цай виставляють сво╖ арх╕тектурн╕ прац╕ на трьох р╕зних виставках поруч з П╕щанським ╕ Серг╕╓м Тим- ошенком - арх╕текторами з Наддн╕прянщини. Ми- кола Голубець - мистецький критик - популяризу╓ укра╖нську арх╕тектуру серед галицько-волинського громадянства. Арх╕тект П╕щанський та Володимир С╕чинський працюють над досл╕дами стародавньо╖ арх╕тектури. Вийшли тод╕ прац╕ В. С╕чинського про стародавню арх╕тектуру Крех╕вського монастиря та обм╕ри типово╖ хати б╕ля Львова. З присланих про- ект╕в на конкурс, оголошений з приводу перебудо- ви Нац╕онального музею у Львов╕, зна╓мо проекти П╕щанського, Пежанського, Лушпинського та С. Тимошенка. С. Тимошенко робить шк╕ц до проекту будинку укра╖нських техн╕к╕в у Львов╕, проект Осел╕ укра╖нських журнал╕ст╕в та проект ╕ одночасно до- гляда╓ над перебудовою церкви на Леванд╕вц╕. В╕н також проекту╓ церкву на Клепаров╕ (╖╖ забудовано), к╕лька приватних будинк╕в та величезний комплекс монастиря Студит╕в у Зарваниц╕, що його замовив ╕гумен Климент╕й Шептицький, - з головною церк-


У стр╕мк╕й р╕чц╕ часу, ╕стинно стр╕мк╕й, бо й не зоглед╕вся ти, Олександре, як спливло в╕дтод╕ май- же п╕втора десятка л╕т, полишився у пам"ят╕ "остр╕- вець" - конкурс на проект костелу в Янов╕й Доли- н╕. Храм мав вм╕щувати тисячу дв╕ст╕ мирян, хор на п╕всотн╕ учасник╕в та орган; проект, який захопив не т╕льки тебе: дванадцять учасник╕в наважилися по- змагатися.


Зда╓ться, з тих п╕р тебе стали вважати самост╕йним художником, з почерком, що р╕зниться в╕д батьково- го. Празький усп╕х тепер не вважали вже випадковим.


тали прем╕ю майже вс╕, що ╖х зроблено в Новгород- ському стил╕, ╕ т╕льки один - в укра╖нському стил╕, - мурована церква Е. Норверта. У цих часах дек╕лька молодих укра╖нц╕в студ╕юють арх╕тектуру по р╕зних чужоземних школах ╕, переймаючись ╕деями, пробу- ють проектувати модерн╕ буд╕вл╕. Як приклад, ма╓мо модерн╕зовану церкву за проектом арх╕текта Грицая на вулиц╕ Потоцького у Львов╕. Дехто з╕ старших арх╕тект╕в теж еволюц╕ону╓ в напрям╕ модерно╖ ар- х╕тектури (в╕лли в Крем"янц╕, Дубн╕ та Луцьку арх╕- текта С. Тимошенка, к╕лька житлових будинк╕в, м╕ж ними Тищенка б╕ля Здолбунова, Серг╕я ╕ Олексан- дра Тимошенк╕в). Але в церковному буд╕вництв╕, на жаль, нема спроби створити модерну церкву, ц╕лком в╕льну в╕д впливу старих стил╕в. Проф. С╕чинський пробу╓ вернутись у церковному буд╕вництв╕ до в╕- зант╕йських мотив╕в (церква на Закарпатт╕), вико- ристовуючи вже модерну зал╕зобетонову конструк- ц╕ю для бань; к╕лька дерев"яних ╕ мурованих церков на Волин╕ С. Тимошенка. Арх╕тект Левко Маслов робить шк╕ц церкви в куб╕стичному стил╕ й вистав- ля╓ його на виставц╕ мистецького гуртка "Спок╕й". Тод╕ ж в╕н публ╕ку╓ к╕лька коротеньких розв╕док про волинськ╕ дерев"ян╕ церкви та збира╓ дуже до- кладний матер╕ял з церковного буд╕вництва в Лю- бомльському, Ловельському, Р╕венському, Луцько- му та Костоп╕льському пов╕тах на Волин╕. На велику шкоду нам 1943 року н╕мц╕ розстр╕ляли Л. Маслова, як закладника, матер╕ал, що його в╕н з╕брав, заги- нув для ╕стор╕╖ укра╖нсько╖ арх╕тектури; збереглася т╕льки невелика зб╕рка про Холмськ╕ церкви, видана п╕д час в╕йни. З модерного напрямку треба згадати конкурсов╕ проекти 1937 року на костел в Янов╕й Долин╕; одну прем╕ю д╕став тод╕ Левко Маслов, а дв╕


Дивовижна р╕ч... В╕три цього здичав╕лого стол╕ття вирвали з коренем здеб╕льшого найталановит╕ших з укра╖нства, гнали й шпурляли, як висхлий типець, ╓вропейськими витоптаними ╕ випаленими полями, а врешт╕ й через океан перекинули; видавалося, вже н╕коли те вирване кор╕ння не зачепиться за р╕ллю ╕ всохне навс╕гди. Аж н╕, виявилося воно напрочуд жи- вучим. Не варту╓ тоб╕, Олександре, писати найшир- ше про тих, хто п╕двалини клав, як тв╕й батько. Мову вже можна повести про покол╕ння наступне, тво╖х ровесник╕в. От хоча б про Юл╕ана Ястремського.


Вихованець ун╕верситету Ман╕тоби, Кал╕форн╕й- ського ун╕верситету та Мангаттан-коледжу в Нью- Йорку, тв╕й ровесник, ст╕льки доброго вже зробив, що до нього ╕ тутешн╕й люд в╕ру набув.


А х╕ба в╕н такий одинак?


В╕д 1945 року група укра╖нських арх╕тект╕в опи- нилась на чужин╕ й ц╕лком в╕д╕рвалася в╕д укра╖н- ського ╜рунту та в╕д укра╖нських пам"яток. Молодша частина, вихована в чужих школах, часто-густо зо- вс╕м не зна╓ сво╓╖ арх╕тектури та нав╕ть не зна╓ того, що робили ╖╖ попередники. Тим часом у скупченнях укра╖нсько╖ ем╕грац╕╖ в Америц╕, Канад╕, Австрал╕╖ та в ╕нших кра╖нах ╕снують арх╕тектурн╕ проблеми, ╕ ╖х треба розв"язувати якнайл╕пше, щоб показати нашу культуру чужинцям, як╕ до нас приглядаються. Куль- тура народ╕в часто оц╕ню╓ться арх╕тектурою, тим- то в╕д розум╕ння цього залежить майбутн╕сть нашо╖ ем╕грац╕йно╖ арх╕тектури. На наш погляд, досконала, ориг╕нальна арх╕тектурно, модерна церква станови- тиме нам ╕ для т╕╓╖ кра╖ни, де ми живемо, б╕льший здо- буток, ан╕ж поганеньк╕ коп╕╖ наших, хоч би й гарних, старовинних пам"яток. Очевидна р╕ч, що н╕чого не робиться в╕дразу; треба багато вкласти прац╕, щоб наше громадянство осв╕домило соб╕ арх╕тектурн╕ проблеми та в╕дпов╕дно поставилося до належного й достойного нашо╖ культури оформлення наших громадських дом╕вок, церков та власних будинк╕в. Дос╕ в╕дбулося т╕льки два арх╕тектурних конкурси на ем╕грац╕╖: один 1946 року - на церкву в Мюнхен╕ (першу прем╕ю д╕став арх. Блакитний) ╕ другий кон- курс на укра╖нську церкву в Канад╕. ╤ це вже великий поступ, хоч, може, ╖х насл╕дки багатьох арх╕тект╕в не задовольняють. Нав╕ть п╕д впливом старих традиц╕й треба творити, а не коп╕ювати наявн╕ буд╕вл╕. Одне з головних завдань арх╕тектури - це пристосовування буд╕вл╕ до оточення та застосування не пережитих ╕ще конструкц╕й ╕ форм, бо ╕накше ми т╕льки змен- шуватимемо варт╕сть коп╕йованих пам"яток, а не прославимо ╖х на чужин╕.


Дос╕ б╕льш╕сть арх╕тектурних проект╕в в Амери- ц╕ для укра╖нц╕в виконували чужинц╕, ╕ т╕льки в╕д 1947 року ╕сну╓ в Нью-Йорку перше арх╕тектурне бюро арх╕текта Юл╕ана Ястремського, який спроектував ду- ховний ╕нтернат у Вашингтон╕ та церкву в Станфор- д╕, Нью-Джерс╕. Серг╕й Тимошенко, перебуваючи в╕д 1946 року у Ванкувер╕ (збудована), в Саскатун╕ (збудо- вана), в Елдмонт╕, ╕ перепроектував церкву в Торонто. Почав був також проектувати укра╖нську церкву для Буенос-Айреса....


Тяжко зробити повний огляд 50-л╕тнього етапу в укра╖нськ╕й арх╕тектур╕, не маючи майже н╕яких друко- ваних матер╕ял╕в, тому буду вдячний кожному читачев╕ цих рядк╕в за доповнення та зауваження. Нав╕ть ╕з тих нечисленних арх╕тектурних пам"яток багато знищено, арх╕тектурн╕ матер╕яли по ╕стор╕╖ укра╖нсько╖ арх╕тек- тури. Належний розвиток може запевнити арх╕тектур╕ т╕льки повна пол╕тична свобода та в╕льний обм╕н думок з ╕ншими народами. Здобутки арх╕тектури зах╕дного св╕ту напевно будуть мати великий вплив на поновно в╕дроджену укра╖нську арх╕тектуру, яка, хочу над╕ятись, зможе ╕мпонувати сво╖м ╕ чужим не т╕льки традиц╕йн╕с- тю, але й сучасн╕стю та новими здобутками".


Зб╕гло к╕лька м╕сяц╕в оп╕сля публ╕кац╕╖, ╕ перед Серг╕╓м Олександровичем Тимошенком лежав в╕д- гук. З тим, що писав адресат, в╕н був м╕сцями згоден, а м╕сцями ладен ╕ти на суперечку ╕ то затяту. Тимошен- ко не певен в опов╕д╕ про т╕ под╕╖ чи факти, що чуж╕ вуста передавали, зате не мав п╕дстав сумн╕ватися в баченому ╕ чутому особисто, самим пережитому.


Але хоч як би там було, автор не заперечу╓ най- ╕стотн╕шого: нац╕ональна арх╕тектура - багата ╕ роз- ма╖та, ╕ н╕хто не подужа╓ з╕пхнути ╖╖ у могилу.


"До редакц╕йно╖ колег╕╖


"В╕стей Т-ва Укра╖нських ╕нженер╕в в Америц╕".


Шановн╕ панове!


В ╤/23 числ╕ "В╕стей" було надруковано стат- тю Ол. Тимошенка "Укра╖нська арх╕тектура в ХХ стол╕тт╕". Стаття дуже ц╕кава ╕ зм╕стовна, про- те, на жаль, очевидячки - за браком у автора до- статньо╖ ╕нформац╕╖, декотр╕ з поданих в н╕й в╕до- мостей потребують поправок ╕ доповнень.


Вважаю за необх╕дне подати деяк╕ з них до в╕до- ма читач╕в. До стор. 2: Будинок "Пр╕сутств╓нних м╓ст" у Ки╓в╕, збудований в 1857 р. за традиц╕ями Микола╓всько╖ "казьонно╖ арх╕тектури", не ма╓ н╕чого сп╕льно з так зв. "рос╕йським стилем", який постав ╕ виробився в останн╕й четвертин╕ Х╤Х стол╕ття. "Рос╕йський стиль" урядовим стилем н╕коли не був.


Зб╕рка "Укра╖нське мистецтво" була видана не Данилом Щербак╕вським, а Вадимом Щербак╕в- ським. В 1913 роц╕ Данило Щербак╕вський був авто- ром друго╖ зб╕рки п╕д тою самою назвою, надруко- ваною в 1926 р.


Маляр С. Васильк╕вський не брав н╕яко╖ участи в складанн╕ проект╕в будинку Полтавського зем- ства ╕ проект╕в для нього н╕кому не замовляв.


На конкурс╕ з 5 проект╕в було ухвалено проекта, зробленого арх╕т. В. Кричевським, за його власною ╕де╓ю, самост╕йно ╕ без будь-чи╓╖ допомоги.


Конкурс мав м╕сце не в 1907 роц╕, а ще в 1903 р. В. Кричевський вже тод╕ був не "молодим арх╕тек- турним креслярем", а 30-л╕тн╕м арх╕тектором- митцем, учнем арх╕т.-митця С. Загоск╕на та акад. арх╕тектури Ол. Б╓к╓това, ╕ мав за собою б╕льше


н╕ж 10-л╕тн╕й стаж арх╕тектурно-мистецького проектування.


До стор. 3: У статт╕ сказано, що "...Васильк╕в- ському було доручено внутр╕шню декорац╕ю...". Насправд╕ ж внутр╕шня декорац╕я Полтавського земського будинку також була розроблена В. Кри- чевським ╕, в б╕льш╕й сво╖й частин╕, виконана зг╕д- но з його проектом. Частина ж оздоблення була виконана С. Васильк╕вським та ╕ншими, всупереч загальному задумов╕ арх╕т. В. Кричевського, п╕сля того, як останн╕й, через р╕зн╕ непри╓мност╕, зр╕кся мистецького нагляду над виконанням його проек- ту ╕ покинув Полтаву.


В. Кричевський не одержував н╕ в╕д кого стипен- д╕╖ на вивчення старих укра╖нських буд╕вель; в╕н студ╕ював укра╖нську народну арх╕тектуру ╕ на- родне мистецтво, починаючи ще з 1892 року, що й дало йому матер╕ал для створення проекту будин- ку Земства в Полтав╕ тод╕, коли ще не було н╕ одно╖ друковано╖ розв╕дки про укра╖нську арх╕тектуру.


Для доповнення треба зазначити також, що арх╕т. В. Кричевський ще до зак╕нчення будування цього будинку одержав низку замовлень на проек- тування ╕нших будинк╕в у створеному стил╕. В╕н спроектував "Народний д╕м" для м. Лохвиц╕ в 1904 р., будинки для д╕дич╕в Дмитр╕╓ва в с. Яреськи, на Полтавщин╕, та Д. Милорадовича в с. Веселий По- д╕л, на Полтавщин╕ ж, у 1905 р., фасад ╕ внутр╕шню декорац╕ю будинку для ╤в. П╕тл╕ковського, в Ки╓в╕, на Полтавськ╕й вул., у 1907 роц╕, будинок Школи ╕м. Серг╕я Грушевського в Ки╓в╕, на Курен╕вц╕, в 1910 р., три типових проекти для ряду с╕льських шк╕л на замовлення Черн╕г╕вського земства, в 1912 р., л╕тн╕й будинок С. Лавренть╓ва, п╕д Ки╓вом, у 1913 р., л╕-


карню д-ра Стаховського у Винниц╕, в тому само- му роц╕, будинок для Терещенка, п╕д Старокостян- тиновим, ╕ м╕ську б╕бл╕отеку, в Лебедин╕, - обидва в 1914 роц╕, ╕ церкву для в╕йськового табору п╕д Прилуками в 1916 роц╕, вс╕ в укра╖нському модерно- му стил╕. По революц╕╖ в╕н зробив проект у тому ж таки стил╕ для будинку Чубуна-Подульського, в Переяслав╕ - в 1923 р., хату-читальню та лабо- ратор╕ю ╕м. Акад. Заболотного, в с. Чеботарка, на Под╕лл╕, в 1931 р. та виставки "Укра╖на гостем у Груз╕╖", в 1931 р., окр╕м уже згаданих у статт╕ Ол. Тимошенка, не говорив про проекти, виконан╕ в ╕н- ших стилях...


Далеко не вс╕х св╕домих укра╖нц╕в - професор╕в було усунено в╕д педагог╕чно╖ прац╕ в арх╕текту- р╕; на арх╕тектурних факультетах Буд╕вельного ╕нституту та Художнього ╕нституту в Ки╓в╕ ви- кладали проф. М. Дамиловський (з 1931-го чи 1932 р. ╕ аж до останньо╖ в╕йни), проф. В. Заболотний, проф. В. Кричевський та асистенти й доценти П. Костирко, В. Онащенко, О. Смик, П. Юрченко та ряд ╕нших. Вина обставин, а не ╖хня, що укра╖нська нац╕ональна арх╕тектура не змогла останн╕ми ро- ками розвиватися.


Дерев"яна греко-католицька церковця на Ново- Павл╕вськ╕й вул. у Ки╓в╕ (не на Павл╕вськ╕й) була знищена большевиками не на самому початку ╖х- нього планування, а за Павла Постишева, десь коло 1935 року, одночасно з рядом зразк╕в давнього укра- ╖нського буд╕вництва.


Будинок Л╕сового ╕нституту, п╕д Ки╓вом, був не ╓диною спорудою арх╕т. Д. Дяченка в стил╕ баро- ко за большевик╕в; в╕н також обробив у бароково- му стил╕ фасад будинку для наукових роб╕тник╕в


у Ки╓в╕, на Пушк╕нськ╕й вул.,. десь у 1926-1927 рр. Готель на берез╕ Дн╕пра, коло могили Шевченка, по- будований в 1929 р.


До стор. 5: Будинок Ун╕вермагу в Ки╓в╕, на Хре- щатику (проект арх. Л. Мецаяна та Д. Фр╕дмана), не був зруйнований за Друго╖ св╕тово╖ в╕йни ╕ сто- ╖ть там ╕ дос╕. Те саме стосу╓ться ╕ "будинку нар- комат╕в", тепер - "будинку м╕н╕стерств", арх╕т. Фом╕на та Абросимова на кол. Олександр╕вськ╕й вул. в Ки╓в╕ (тепер вул. К╕рова).


╤м"я автора проекту укр. Пав╕льйону в Ки╓в╕ 1939-1940 рр. не Тозд╕й, а Тац╕й.


З повагою..."


Спасиб╕ тоб╕, чолов╕че добрий, подумалося Олек- сандров╕ Серг╕йовичу, як проб╕г останн╕ рядки листа в редакц╕ю. Культура наша в силу ╕стор╕╖ кривобо- ко╖ нагаду╓ високохудожню фреску, розбиту злими руками, ╕ тепер в╕д то╖ досконало╖ фрески х╕ба купка кам╕нц╕в р╕знокол╕рних розлет╕лася вус╕б╕ч: тож ма- ╓мо отак, по кам╕нчику, збирати розсипане, розс╕яне ╕ забуте та занехаяне, аби в╕дтворити знову прекрас- н╕ образи, аби зазвучала наново велич цього народу. Шкода, зв╕сно, що й самому тоб╕ так випало мало св╕й край розбудовувати, б╕льше натом╕сть Польщу ╕ Чех╕ю, Вашингтон чи Нью-Йорк, вельми шкода, що батьк╕в потужний талан далеко не весь йому в╕дданий, ╕ славетних також дядьк╕в, Володимира та Степана; та склалося вже, як склалося, кожен з нас свою борозну прокладав, хай нав╕ть ╕ не на сво╓му пол╕. Але ж воно, нивка до нивки, складе в висл╕д╕ поле загальнолюд- ське, в╕чне й невим╕рне. ╤стотно тепер, аби т╕льки оц╕ ╕мена (лиш з одно╖ родини четверо!) не розв╕ялися суходолами ╓вропейськими та заокеанськими обши-


рами, не привласнювалися нетрудним...


----- 35


оже, ск╕льки води утекло в сивому Дн╕пр╕, ск╕льки раз╕в зацв╕тали каштани ╕ осипали той


цв╕т п╕д нечутну байдужому вухов╕ музику, в╕дко- ли останн╕й раз ╕шов в╕н ц╕╓ю ки╖вською вулицею... Нав╕ть вимовити, зда╓ться, жаско - сорок три роки. ╤ ось в╕н врешт╕ ма╓ можлив╕сть побувати на р╕д- н╕й земл╕. Степан Прокопович несп╕шно п╕дн╕мав- ся угору колишньою Фундукле╖вською, яка носила тепер ╕м"я самонареченого "вождя пролетар╕ату". Тимошенко з якимось щемом у серц╕ наближався до ╖хнього родинного будинку, купленого колись бать- ком, в якому низку рок╕в ╕ сам Степан Прокопович жив, викладаючи в Пол╕техн╕чному ╕нститут╕.


Будинок збер╕гся, от т╕льки в ньому тепер не три нормальн╕ квартири, а в п╕д"╖зд╕ висить величезний список нових мешканц╕в. В╕д кв╕тника, якого мат╕р так залюбки доглядала, не лишилося й сл╕ду, все за- топтано навкруги, запльовано та засм╕чено...


Зустр╕ч з кра╓м, де на св╕т ти явився, - завше ╓ святом, а для нього воно - подв╕йне, якби лиш на душ╕ не г╕рчило. Так сп╕впало, що в Ки╖в черговим ав╕арейсом в╕н прилет╕в на Тр╕йцю. Тож в╕д ро- динного будинку Степан Прокопович направився до Володимирського собору, куди люд прошкував: дзвонам, нав╕ть у таке рокове свято, влада наказала бути глухон╕мими.


Але й тут не було чим серце пот╕шити... Народу з╕бралось немало, судячи з усього, найб╕льш прибу- ло з передм╕сть. Св╕же око вражала б╕дняцька од╕ж в╕рян, траплялися нав╕ть бос╕, що щулили пальц╕ н╕г


на кам╕нн╕, багато були в найдешевших парусинових туфлях, бачив нав╕ть взутих, на подив, у валянках.


Ще колись, за час╕в УНР, коли прем"╓ром був Голу- бович, як ходив Тимошенко на зас╕дання Укра╖нсько╖ Ради, то зробив в╕н для себе твердий висновок: б╕ль- шовизм тужиться Укра╖ну проковтнути усю; ╕ ось ста- лося те, проковтнув, ╕ що? Йому, людин╕ рос╕йсько- мовн╕й, вихован╕й здеб╕льшого на рос╕йськ╕й культур╕, невтямки зовс╕м було, чому з то╖ культури сюди при- пливло лише ледарство та пиятика, та бридк╕ матюки? В╕н ще не раз повертатиметься у думках, чом з усього вселенського св╕ту розма╖ття неймов╕рного племен, народностей та народ╕в, чи то шк╕ра б╕ла у них, чи пожовт╕ла, чи й зовс╕м петр╕всько╖ ноч╕ темн╕ша, чом гн╕йник б╕льшовизму вискочив саме в Рос╕╖, ╕ прорвав, ╕ гно╓м тим затопив неймов╕рн╕ обшири? Невже брати його, Володимир та Серг╕й, з якими ст╕льки суперечок було, виявляться врешт╕ правими?


Радо Степана Прокоповича зустр╕чала Пол╕тех- н╕ка ки╖вська, щемлив╕ спомини ворухнулися десь на денц╕ душ╕, хоч неспок╕йн╕ були л╕та, коли нав╕ть на посвист куль перестали кияни зважати, а в м╕ст╕ мало не через день ╕нша влада прапори на балконах в╕шала. Але ж... У Пол╕техн╕ц╕ т╕ ж сам╕ саморобн╕ прилади, як╕ в╕н колись майстрував, аби чимось ╕лю- струвати св╕й курс, його книга ╕з описом досл╕д╕в, як╕ виконували ще тод╕ студенти. На ст╕н╕ висять пор- трети директор╕в лаборатор╕╖, нав╕ть його портрет не забули. Дивовижне в╕дчуття в Степана Прокопо- вича виникало: п╕встол╕ття минуло, а тут час зовс╕м завмер, життя завмерло, здавалось, нав╕ки...


Боже милий, тут закисло все ╕ заскорузло, ╕ в той же час так╕, як в╕н, фах╕вц╕ найвищо╖ проби, так╕, як брат Володимир, урядовець у команд╕ Рузвельта ╕


професор к╕лькох ун╕верситет╕в на ╕ншому конти- нент╕, мають розбудовувати не св╕й край, а ╕нш╕ дер- жави... Ба, вже й наступному покол╕нню судилося зреал╕зовувати себе не там, де на св╕т б╕лий явили- ся ╖хн╕ батьки: брата Серг╕я син Олександр, оп╕сля кочування Польщею, Н╕меччиною, Чех╕╓ю та Бель- г╕╓ю, кор╕ння пустив у Штатах. То його талантом низка станц╕й вашингтонського метро так ошатно арх╕тектурно оформлена, то в╕н, як арх╕тектор ╕ ке- р╕вник буд╕вельно╖ компан╕╖, зводить у Нью-Йорку стр╕мк╕ хмарочоси...


У Харков╕ на вокзал╕ представник "╤нтуриста", без якого р╕дко м╕г Тимошенко бодай крок ступи- ти, п╕дв╕в Степана Прокоповича до двох ж╕нок. Н╕- яково сперш було йому, бо не зразу вп╕знав р╕дну сестру: незнайома дама щонайменше нагадувала ту, яка залишилася в пам"ят╕ молодесенькою викладач- кою математики. Листуватися ж було небезпечно, за лист з-за океану можна тут було зап╕знати сиб╕р- ський сн╕говий океан...


Як витерла оч╕ сестра, а в нього клубок зник у горл╕, то дозволили за присутност╕ представника


"╤нтуриста" побалакати в окрем╕й к╕мнат╕.


- Коли викинуло тебе, брате, в неблизьк╕ кра╖, - врешт╕ вспоко╖вшись, опов╕дала сестра, - то тато з мамою до мене переселилися. Мама незадовго по- мерла, а батько з мо╖м чолов╕ком на державн╕й служ- б╕ були. Але ж ми не пролетарського, людино, похо- дження... Житло у нас забирали, в товарному вагон╕ один час зимували. Помер батько, а тод╕ чолов╕к... Сина й доньку в в╕йну у Н╕меччину повезли, не ста- ли вони вертатися. Тепер я одна-одн╕с╕нька, пенс╕ю, правда, маю. Здогаду╓шся, яка... Уроками приватни- ми п╕дзаробляю, все легше ста╓.


Як був у Москв╕ Степан Прокопович, то ходив у М╕н╕стерство внутр╕шн╕х справ, у той в╕дд╕лок, що в╕зами за руб╕ж займа╓ться. Чолов"яга опасистий у в╕йськов╕й форм╕, у гал╕фе довол╕ просторих, що ро- били його ще огрядн╕шим, якимось ж╕нкопод╕бним, у бедр╕ замашистим, той чолов╕к довго, стиснувши губи, дивився з-п╕д густих ╕ майже зрослих пом╕ж собою бр╕в: ╕ чого в╕н до мене причепився? - мов сказати хот╕в той погляд.


- Так доля родини мо╓╖ стелилася, - пояснював Тимошенко, чомусь хвилюючись. - Дозвольте се- стр╕ мо╖й ви╖хати до мене, хоч на стар╕сть знову ра- зом побудемо...


- Ми розглянемо це питання, - якось невизначе- но в╕дпов╕дав чолов╕к. - Ви т╕льки прошен╕╓ написа- ти ма╓те.


Степан Прокопович п╕вдня добирав слова на ту бомагу, здав ╖╖ ╕ чекати став. Чекати довелося два роки, сестра за той час померла, так ╕ не одержавши дозволу до брата по╖хати.


А десь через р╕к, як вернувся Степан Прокопо- вич з по╖здки в Радянський Союз, над╕йшло пов╕до- млення про обрання його ╕ноземним членом Акаде- м╕╖ наук. З того Тимошенко не зрад╕в ╕ не засумував, бо чомусь та Академ╕я забула, що обирала його ще дореволюц╕йним складом. Радянське посольство у Вашингтон╕ листом у конверт╕ розк╕шному запро- шувало прибути для вручення йому диплома.


Степан Прокопович ухилився тако╖ чест╕, ╕ ди- плом дипм╕с╕я над╕слала поштою.


----- 36


ро╓ брат╕в через багато рок╕в чи нав╕ть деся- тил╕ть знову сид╕ли за одним столом у про- сторому двоповерховому котедж╕ в м╕ст╕ Пало-Аль-


то: Степан, Серг╕й ╕ Володимир.


Померла дружина Степана, донька десь далеко за океаном, в понищен╕й, потоптан╕й, обсмале- н╕й ╕ в╕йною потовчен╕й ╢вроп╕; д╕м було страхав Степана раптовою порожнечею, де кожен звук, ля- кливо в╕д ст╕н в╕дбиваючись, мимовол╕ нагадував ще раз про пустку, що створилася не т╕льки у дом╕, а й у всьому його житт╕. Та саме прибув з ╢вропи нарешт╕ брат Серг╕й з дружиною ╕ оселився тут, - вже можна якось в╕двести душу та спертися на р╕дне плече, хоч було воно теж понищене ╕ лихол╕ттям немов обсма- лене. Неохоче говорив Серг╕й про останн╕ роки.


- Табори Тодта - то м╕й пекельний час, - з╕знався якось. - Та й оп╕сля не з медом велося... Ми вже, мов ос╕нн╕й лист, покотилися по в╕тру: Перемишль, Льв╕в, Далмац╕я, Загреб, Грац, Б╓льськ, Прага, Карл- стад ╕ в сорок п"ятому припленталися до Гейдель- бергу, де просид╕ли р╕к ╕ вже думали, що не видоста- немося на поверхню.


Нер╕дко Степан дивувався затятост╕ середуль- шого брата. Час в╕д часу в╕н супроводжував Серг╕я в по╖здках Штатами та Канадою, де зустр╕чалися з╕ сво╖ми громадами, довол╕ численними, бо з ╢вропи на цей континент над"╖хало укра╖нського люду по- верх двохсот п"ятдесяти тисяч. То були справд╕ сер- дечн╕ ╕ щир╕ зустр╕ч╕, заслуги Серг╕я люд не забув та пошановував чинно, ╕ Степан, швидше космопол╕т


чи "глобал╕ст", як вигадають згодом сл╕вце, не пе- реставав дивуватися цим громадам та непом╕тно для себе р╕днитися з ними. Бо ╕ в нього мимов╕льно якесь дос╕ не знане ще почуття народжувалося до людей, яких зл╕ в╕три загнали аж за океанське безмежжя, але як╕ не втрачали над╕╖ на добро для сво╓╖ земл╕.


А вдома, коли не зайде в к╕мнату Серг╕я, то здеб╕ль- шого застане брата згорбленого над креслярським папером, на якому вимальовувалися нов╕ будови, насамперш церкви. А ще, на подив, народжувалися нов╕ культурницьк╕ проекти, хоча ╖х далеко не вс╕ було так просто зд╕йснити. Степан довгенько в╕дко- лихував брата, коли не вдалася на поз╕рний погляд ц╕лком реальна зат╕я з сатиричним виданням. Серг╕й показував листа в╕д ╢вгена Маланюка.


"Пане Професоре!


В╕д Вашого сина я д╕став Вашу пропозиц╕ю (як Ви пишете "зорган╕зувати сат. журнал".


Правда, я тепер роб╕тником ╕ ц╕лий м╕й день за- йнятий (з нед╕лями включно), тому орган╕зувати щось - одночасно з працею, не м╕г би.


Але я поговорив з деким з маляр╕в - вони охоче годяться на таку р╕ч, як журнал. Першу скрип- ку в цьому мав би грати Едвард Козак ╕ - лише в╕н, бо то взагал╕ першорядний карикатурист. А щодо сов. тематики - незр╕вняний монопол╕ст у нас. Маю до нього теж писати. Та при вс╕м ц╕м поста╓ натуральне питання: 1) хто сто╖ть за цим журналом? 2) як╕ матер╕яльн╕ перспективи? ╕ 3) наск╕льки ця ╕мпреза поважна?


Вс╕ ц╕ майбутн╕ сп╕вроб╕тники - люди фахов╕, не аматори, ╖м потр╕бен гонорар. Так╕ майстри, як Козак або Бутович, ледве чи схотять щось ро- бити "на пробу"...


З л╕тературною стороною - особливо поваж- на проблема, яку далося б розв"язати лише в час╕ функц╕онування самого журналу. Сатирик╕в у нас майже нема╓. Я також - жодний сатирик (м╕г би х╕ба редагувати та вести якийсь в╕дд╕л).


Отже, поста╓ ц╕лий ряд питань, що вимагають в╕дпов╕д╕, про яку Вас ╕ прошу.


З пошаною ╢вг. Маланюк


P.S. Пробою могли би служити численн╕ кари- катури Козака в "Лис╕ Микит╕" - ╖х передрукову- вала майже вся преса"


Вельми шкода, зв╕сно, думалося Серг╕ю Проко- повичу, але як не тепер, то в четвер цю справу ма╓- мо - ╕ нам таки вдасться зробити:


"Вельмишановний Пане ╤нженере!


Дуже мен╕ прикро, що моя пропозиц╕я в справ╕ видання не знаходе сп╕вчуття. Але все ж мушу в╕д- пов╕сти на Ваш╕ запитання.


1)Хто сто╖ть за цим журналом?


Сто╖ть С. Тимошенко, старий гром. ╕ пол. д╕яч. 2)Як╕ матер╕альн╕ перспективи?


Можливе дуже широке розвинення ц╕ло╖ справи видавництва.


3)Наск╕льки ця справа ╓ певна ╕ поважна? Трудно в╕дпов╕сти на цю точку, беручи ту ува-


гу наш╕ часи непевн╕.


Я гадаю, що спроба ╕ риск не дуже велик╕, хоч би для першорядних майстр╕в слова ╕ пензля.


Думаю, що тут ходе о поважну редакц╕ю ╕ по- важн╕ рисунки.


Для прикладу, я в╕зьму "Лиса Микиту". Рядом з добрими рисунками ╕ часом, хоч ╕ р╕дко, з до- брою сатирою скр╕зь галицьке тупе остроум╕╓ ╕ хуторянство.


"Листи до пана посла Стаха Слон╕ва" ╕ рисунки малого Ромця, Цюприк та Чуприк ╕ т. д. Я мав на уваз╕ колишн╕й "Сатирикон" чи нами взятий ту- тешн╕й The New Jorker. Хоч цей мало м╕стить по- л╕тики, але з художнього боку мен╕ подоба╓ться. Звичайно, Вас ц╕кавить, через що саме я почав ц╕ка- витися справою журналу? Очевидно, через те, що зараз друку╓ться, багатьом зовс╕м не подоба╓ться, ╕ не можна про все те сказати, що воно ╓ укра╖нське.


З пошаною Ваш С. Тимошенко".


...╤ знову горбиться та сл╕пить брат над кресляр- ським папером. В╕д того паперу в╕дривався х╕ба на зустр╕ч╕, як запрошувала та чи ╕нша укра╖нська грома- да: зустр╕ч╕ щир╕, щоправда, здеб╕льшого ностальг╕й- но-журлив╕, хоч ╕ довол╕ негадан╕ траплялися ╕нколи. Оглядаючи залу минулого разу, Тимошенко звер- нув увагу на л╕тнього чолов╕ка, чи╓ обличчя шрами вздовж ╕ впоперек поорали: "Дол╕ у нас багатьох на таке лице нин╕ схож╕", - подумав ╕ дал╕ в╕в зустр╕ч.


Але в перерв╕ цей чолов╕к п╕д╕йшов до Серг╕я Прокоповича.


- Ви не вп╕знали, зв╕сно, мене, пане Тимошенко... Цей голос, очевидячки, був знайомий, в╕н в╕длу- нював з далеких час╕в, ╕ Тимошенко пробував з гли- бин пам"ят╕ згадку про нього д╕стати, як д╕стають воду з колодязя, де не один десяток цямрин: в╕н зази- рав намарне туди, де й в╕дблиску денця не видно, х╕ба в╕дзивалося ╕нколи, гогот╕ло в╕длуння, насм╕шкувате


й знущальне.


- Заг╕рняк, я, Серг╕ю Прокоповичу. За уявою ва- шою, певен, раптом з могили встав.


Не було ляку в Тимошенка, х╕ба подив: перед очима у нього постало обличчя Заг╕рняка того до-


св╕тка в табор╕ Тодта, але то було тод╕ не лице, х╕ба шмат скривавленого безформного м"яса.


- Живучий я... ╤ нав╕ть не побоявся вам показа- тись на оч╕.


Ти колись читав поез╕ю одного талановитого ав- тора, думав Серг╕й Прокопович, поез╕ю далеко не про поетичне - про м╕кроб╕в. Землю всеньку тряс- ло, гинули велетн╕, йшлося в давн╕х рядках, вимира- ли мамонти, а вони, ц╕ найпрост╕ш╕, нав╕ть в черев╕ у велетн╕в тепер викопних жили... Чи ж варто про таке балакати з цим чолов╕ком?


- Ви зневажа╓те мене... Та марно, в круговерт╕ кри- вавих час╕в т╕льки в╕дчайдушним призвича╓нням мож- на вижити. Тепер я тут, у громад╕, - ╕ що ви мен╕ зро- бите? Мен╕ ж нав╕ть пластична операц╕я не потр╕бна... Колись без вагань смерть цього чолов╕ка в╕н взяв би на душу, бо то шмат протоплазми, - не про лице кажучи, про ╕стоту всю шк╕рну, зв╕сно; тепер же до нього не було н╕ жалю, н╕ ненавист╕, х╕ба т╕льки хо- лод: гор╕ло колись багаття, та згасло давно, ╕ в╕д при- ску лишилась лиш жменька попелу та п╕ску, як╕ роз-


в╕ва╓ спроквола в╕тер...


Тимошенко розвернувся круто ╕ п╕шов ╕з зали, над╕ючись на милостиву долю, що з ц╕╓ю людиною йому не судиться б╕льш зустр╕чатися.


╤ таки пересилив себе, вдалося викинути його з думок та вимести з пам"ят╕, як вим╕тають з кутк╕в який непотр╕б, дивом чомусь ран╕ш не пом╕чений; натом╕сть зосередився над проектами, новими ╕ до- робкою попередн╕х, - кожна хвилина була для ньо- го, як для жебрака золота коп╕йка, знайдена з такою вт╕хою ╕ так само поц╕нована.


Тимошенко якось спробував порахувати, ск╕ль- ки будов виросло за його проектами, ск╕льки ╖х на


земл╕ з"явилося: в Груз╕╖ ╕ Рос╕╖, Укра╖н╕ ╕ Польщ╕, в Чехословаччин╕ ╕ Канад╕, у США ╕ Парагва╖ - нара- хував поверх чотирьохсот ╕ збився; б╕льше в╕н не по- вертався до цього заняття.


А зараз йому н╕як не давався проект церкви на замовлення аргентинсько╖ громади: власне, в душ╕ Серг╕й Прокопович сам соб╕ тр╕шки лукавив, в╕н на- певне знав, що направду р╕ч виходить талановита, але все ж так хот╕лося сягнути омр╕яно╖ доскона- лост╕, аби кожна л╕н╕я сп╕вала урочисто й дзв╕нко, як злагоджений хор у незабутньому Хрестовоздви- женському храм╕ у Луцьку, який теж в╕дновлювати судилося.


Майже в той самий момент, коли хтось наче роз- печену голку в серце вв╕гнав, в ту ж саму хвилю яви- лися йому т╕ к╕лька л╕н╕й в обрис╕ храму, як╕ не дава- лися так довго ╕ вперто, ╕ зазвучав раптом увесь храм, стр╕мко зл╕таючи в пресв╕тле небо, ╕ дзвони загово- рили ╕стинно ангельськими голосами, ╕ з недок╕нче- ного проекту вир╕зьбився ╕ зримо постав величний храм, до якого в╕н йшов усеньке життя ╕ який дос╕ м╕г т╕льки наснитися...


╤стор╕я талановитого роду


оман в╕домого л╕тератора з Луцька ╤вана Корсака поверта╓ нас у неймов╕рно тяжк╕


╕ траг╕чн╕ стор╕нки укра╖нсько╖ ╕стор╕╖, ╕стор╕╖ ХХ стол╕ття. Под╕╖ Першо╖ св╕тово╖ в╕йни та поразка Укра╖нсько╖ нац╕онально-демократично╖ революц╕╖ через низку несприятливих внутр╕шн╕х та зовн╕ш- н╕х, об"╓ктивних ╕ суб"╓ктивних фактор╕в спричини- ли могутню хвилю укра╖нсько╖ пол╕тично╖ ем╕грац╕╖.


"В╕три цього здичав╕лого стол╕ття вирвали з коре- нем здеб╕льшого найталановит╕ших з укра╖нства, гнали й шпурляли, як висхлий типець, ╓вропейськи- ми витоптаними ╕ випаленими полями, а врешт╕ й через океан перекинули...", - пише автор. Важка доля ем╕гранта торкнулася багатьох укра╖нських ро- дин, родин талановитих, самодостатн╕х, як╕ могли би сво╖ знання ╕ вм╕ння подарувати укра╖нському на- роду, але не склалося...


Нин╕шн╕ процеси державного, духовного й рел╕- г╕йного в╕дродження Укра╖нсько╖ держави, боротьба за ╖╖ територ╕альну ц╕л╕сн╕сть спонука╓ до повернен- ня з небуття незаслужено забутих ╕ замовчуваних ра- н╕ше ╕мен видатних д╕яч╕в укра╖нсько╖ ╕стор╕╖, висв╕т- лення ╖хнього житт╓вого та творчого шляху, участ╕ у науковому, культурному, громадському, пол╕тично- му житт╕. ╤мен, яких, як пише автор "лиха в╕хола, що час закрутила ╕ прост╕р, як соломинку н╕кчемну, ти- сяч╕ доль шпурляла, носила св╕тами незнаними дос╕ ╕ неоглядними". Ця в╕хола гострою бритвою по- значилася на дол╕ в╕домо╖, але водночас до сьогодн╕ добре не знано╖ родини Тимошенк╕в, розд╕ливши ╖╖ державними кордонами.


Культурна ╕ патр╕отично налаштована с╕м"я землем╕ра та землероба Прокопа Тимоф╕йовича Тимошенка, на Полтавщин╕, подарувала не ст╕льки Укра╖н╕, як св╕тов╕, сво╖х син╕в. Старшого, академ╕ка Степана - всесв╕тньо в╕домого вченого в галуз╕ опо- ру матер╕ал╕в та буд╕вельно╖ механ╕ки, одного ╕з за- сновник╕в Укра╖нсько╖ академ╕╖ наук, д╕йсного члена низки академ╕й наук (Рос╕йсько╖, Польсько╖, Фран- цузько╖, Американсько╖, ╤тал╕йсько╖, Лондонського Корол╕вського товариства, Американського ф╕ло- софського товариства), доктора багатьох ун╕верси- тет╕в та ╕нститут╕в. Молодшого - Володимира, учас- ника Укра╖нсько╖ революц╕╖, заступника м╕н╕стра торг╕вл╕ ╕ промисловост╕ за час╕в П. Скоропадського, сп╕вроб╕тника науково-досл╕дних установ Укра╖н- сько╖ академ╕╖ наук, професора американських ун╕- верситет╕в ╕ укра╖нських вищих шк╕л у Чехословач- чин╕. Середнього - Серг╕я Тимошенка, арх╕тектора, ╕нженера, автора понад 400 проект╕в будов ╕ арх╕тек- турних комплекс╕в у р╕зних кра╖нах св╕ту, члена УЦР, м╕н╕стра комун╕кац╕й УНР, учасника Другого зимо- вого походу, ректора Укра╖нсько╖ господарсько╖ ака- дем╕╖ у Под╓брадах, л╕дера Волинського укра╖нсько- го об"╓днання, депутата польського Сейму.


╥хн╕ таланти, здобутки, життя, роздуми, м╕жосо- бист╕сн╕ комун╕кац╕╖, адаптац╕ю у середовище р╕з- них кра╖н яскраво, рель╓фно ╕ водночас правдиво ╕люстру╓ книга "Борозна у чужому пол╕". Во╕стину, тро╓ брат╕в залишили пом╕тну, добре зорану бороз- ну життя, але, на жаль, не в Укра╖н╕.


Склалося так, що фах╕вц╕ найвищо╖ проби - ака- дем╕к, науковець Степан Тимошенко, урядовець у команд╕ Рузвельта, професор Володимир Тимошен- ко, арх╕тектор, пол╕тик Серг╕й Тимошенко - роз-


будовували не свою батьк╕вщину, а ╕нш╕ держави. Кр╕м того, вже й наступне покол╕ння Тимошенк╕в зреал╕зовувало себе не там, де народилися ╖хн╕ бать- ки: Олександр Серг╕йович "оп╕сля кочування Поль- щею, Н╕меччиною, Чех╕╓ю та Бельг╕╓ю, кор╕ння пустив у Штатах. То його талантом низка станц╕й вашингтонського метро так ошатно арх╕тектурно оформлена, то в╕н, як арх╕тектор ╕ кер╕вник буд╕- вельно╖ компан╕╖, зводив у Нью-Йорку стр╕мк╕ хма- рочоси...", - чита╓мо на стор╕нках роману.


╤ван Корсак вм╕ло в╕дтворю╓ неоднор╕дн╕сть ем╕- грантського середовища, у якому царювали супереч- ки, звинувачення, в╕дкрита боротьба, чимало було та- ких, як вигаданий персонаж Заг╕рняк, у чи╖ вуста автор вклав г╕рк╕ слова: "Я ╖сти хочу, ╕ с╕м"я моя теж бодай скибку чорного хл╕ба хоче мати в руц╕. ╤ плювати мен╕, що хтось об╕зве "перекинчиком" або "зрадником".


Роман написаний на достов╕рних фактах, як╕ автор в╕днайшов ╕ опрацював у багатьох арх╕вах та б╕бл╕оте- ках, осмисливши р╕зн╕ науков╕ розв╕дки ╕ спогади оче- видц╕в. Хоча "людина не м"ячик, якого перекочувати та копати можна усе життя", але брати Тимошенки змогли зреал╕зувати сво╖ таланти, ╖хн╕ напрацювання до сьогодн╕ корисн╕ ╕ потр╕бн╕ людям.


Роман ╤вана Корсака - це ╕стор╕я талановитого укра╖нського роду, який свою працелюбн╕сть, твор- ч╕сть, талант в╕ддав св╕тов╕, зробив безц╕нний внесок у загальнолюдську скарбницю економ╕ки, науки, ар- х╕тектури.


Руслана Давидюк,


кандидат ╕сторичних наук, доцент Р╕вненського державного гуман╕тарного ун╕верситету


В╕д автора


Коли в роман╕ чи пов╕ст╕ поставлена остання крапка, то автору насамперед хочеться подякувати вс╕м, хто прямо чи опосередковано прилучився до появи на св╕т б╕лий нового твору.


Належить мен╕ щире "спасиб╕" сказати прац╕в- никам Волинського державного арх╕ву. Звернення до посла ╕ сенатора Серг╕я Тимошенка, ╕нш╕ доку- менти, як╕ тут друкуються вперше, - то вони збере- гли, попри неймов╕рн╕ ╕сторичн╕ вихори у тутешн╕х краях, лавини фронт╕в, що випалювали все на цих, за висловом Т╕мот╕ Снайдера, кривавих землях.


Сердечна вдячн╕сть прац╕вникам Волинсько╖ нау- ково╖ б╕бл╕отеки ╕мен╕ Олени Пч╕лки, Нац╕онально╖ парламентсько╖ б╕бл╕отеки нашо╖ держави.


Особливу подяку складаю подвижницькому ко- лективу арх╕ву-музею ╕м. Д. В. Антоновича Укра- ╖нсько╖ В╕льно╖ Академ╕╖ Наук у США, зокрема, на- уковцю й письменниц╕ Тамар╕ Скрипц╕, яка ст╕льки зробила багато для повернення в Укра╖ну наших культурних надбань, для досл╕дження розлого╖ ╕ ве- лично╖ крони л╕тературно╖ спадщини.


ЗМ╤СТ


Борозна у чужому пол╕. Роман 7


Руслан Давидюк. ╤стор╕я талановитого роду 215


Юр╕й ЩЕРБАК, "ЧАС ВЕЛИКО╥ ГРИ.


Фантоми 2079 року", 2014


Роман Юр╕я Щербака "Час Велико╖ Гри. Фантоми 2079 року" ╓ другою книгою - продовженням гостросюжетно- го пол╕тичного трилера, антиутоп╕╖ "Час смертохрист╕в. М╕раж╕ 2077 року".


У центр╕ роману "Час Велико╖ Гри" - драматична доля головного героя, генерала укра╖нсько╖ розв╕дки Гайдука. Д╕ючи в пер╕од Велико╖ Темряви та п╕сля ╖╖ зак╕нчення, беручи участь у жорсток╕й пол╕тичн╕й боротьб╕, наража- ючись на смертельний ризик, Гайдук прийма╓ доленосне р╕шення...


Анатол╕й САХНО, "Соло бунт╕вного полковника. Вершина". Роман у трьох книгах, 2014


Цей роман справить ефект бомби: у ньому автор зрива╓ маски з облич легковп╕знаваних сильних св╕ту цього ╕ водно- раз вта╓мничу╓ читача в секрети спецслужб, як╕ сумл╕нно об- слуговують маф╕озно-ол╕гарх╕чн╕ клани.


Це роман-смерч. З роману б"╓ несамовита енерг╕я зла й п╕д- лост╕, в╕н перейнятий катастрофальними передчуттями. Але в ньому й тонко жебонить над╕я, що людина висто╖ть проти вс╕х нелюдських спокус ╕ випробувань, якщо...


Автор роману - колишн╕й полковник спецслужб, який добре зна╓ те, про що пише.


Л╕тературно-художн╓ видання


╤ В А Н К О Р С А К


БОРОЗНА


У ЧУЖОМУ ПОЛ╤


Художн╕й редактор Серг╕й ТАРАСЕНКО Коректори


Валентина ╤ВАНЧЕНКО Випусковий редактор Павло ЩИРИЦЯ


П╕дписано до друку 17.07.2014 Формат 84х108 1/32. Ум. друк. арк. 8,5 Пап╕р офсетний. Замовлення ╧ ТОВ "Видавниче п╕дпри╓мство"


"Ярослав╕в Вал" Адреса: 01034, Укра╖на, м. Ки╖в,


вул. Ярослав╕в Вал, 21-╢ тел. (044) 234-15-24


e-mail: yar_val@ukr.net


Св╕доцтво про внесення до державного ре╓стру суб"╓кта видавничо╖ справи:


ДК ╧ 2971 в╕д 12.09.2007р.


В╕ддруковано: ТОВ "Друкарня Рута"


м. Кам"янець-Под╕льський, вул. Пархоменка, 1 Св╕доцтво ДК ╧4060 в╕д 29.04.2011 р.


тел. (03849) 4-22-50


drukruta@ukr.net